Ухвала
Іменем України
      
16 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 189/2112/18
провадження № 61-362ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, нанесених державі,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2018 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом до            ОСОБА_1 про відшкодування збитків, нанесених державі, у розмірі 55 017,22 грн та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23 листопада 2017 року № 1754 призначено службове розслідування з метою встановлення причин та умов виявлених недоліків під час прийому-передачі посади командира медичної роти. 
В ході проведення службового розслідування встановлено, що станом на 28 листопада 2017 року документація ротного господарства, формуляри, паспорти на кунги і агрегати, комплектовочні відомості та картки некомплекту не відновлені. Встановити місцезнаходження майна, якого не вистачає, по автомобільній, речовій, квартирно-експлуатаційній, медичній службах, службі пального та мастильних матеріалів і службі зв`язку неможливо, оскільки ОСОБА_1 цього майна не представила та об`єктивних пояснень щодо його відсутності не надала.
Відповідно до пункту 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 06 грудня 2017 року № 1923 «Про завершення службового розслідування по факту виявлених недоліків під час прийому-передачі справ та посади командира медичної роти» ОСОБА_1 притягнуто до повної матеріальної відповідальності на суму            65 352,63 грн.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 22 лютого 2018 року                                    № 575 призначено службове розслідування по факту встановлення причин та умов утримання з відповідача коштів по нестачі пального, в ході якого встановлено, що причиною виникнення нестачі палива була велика завантаженість ОСОБА_1 та незнання нею керівних документів. Згідно довідки-розрахунку сума, яка підлягала поверненню, становила 8 522,82 грн.
У відповідності до пункту 2 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 21 травня 2018 року № 1492 «Про результати службового розслідування» було визначено пункт  3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 06 грудня 2017 року № 1923 «Про завершення службового розслідування по факту виявлених недоліків під час прийому-передачі справ та посади командира медичної роти» викласти в іншій редакції, а саме: відповідача притягнути до повної матеріальної відповідальності з урахуванням кратності на суму 56 829,81 грн.
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 16 травня 2018 року              № 1459 призначено службове розслідування з метою встановлення причин та умов переплати грошового забезпечення навіднику 1 танкового батальйону молодшому сержанту ОСОБА_2 , в ході якого встановлено, що під час перебування на посаді т.в.о. начальника медичної служби ОСОБА_1 усупереч статті 87 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України не контролювала лікування хворих.
Пунктом 7 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 10 липня 2018 року             № 2061 «Про результати службового розслідування» відповідача притягнуто до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі місячного грошового забезпечення на суму 4 090,00 грн.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 11 вересня 2018 року № 2822 призначено службове розслідування з метою встановлення причин та умов нестачі аптечок у кількості 7 штук, які рахуються за відповідачем, в ході якого встановлено, що вони були втрачені під час переміщення у жовтні 2017 року з полігону «Широкий Лан» до пункту постійної дислокації у м. Кривий Ріг. Згідно із довідкою-розрахунком вартість шкоди, завданої державі внаслідок нестачі (псування, знищення, втрати) майна медичної служби, складає 9 267,93 грн, що підлягає відшкодуванню за рахунок ОСОБА_1 .
Таким чином, ОСОБА_1 , перебуваючи на відповідальній посаді, всупереч вимогам всіх керівних документів заподіяла шкоду державі внаслідок незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій, обману держави в інших формах, що становить 71 404,54 грн. Враховуючи, що з відповідача було стягнуто 16 387,32 грн, Військова частина НОМЕР_1 просить стягнути з неї залишок заборгованості у сумі 55 017,22 грн.
Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2019 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України). Позивачеві роз`яснено право на звернення до суду з даним позовом у порядку адміністративного судочинства.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Cуд першої інстанцій, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спори щодо відшкодування збитків, нанесених державі, в особі військової частини, особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, так як ці спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, навіть якщо подання відповідного позову відбувається після її звільнення з публічної служби.
У грудні 2019 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Заявник зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами, не підпадають під дію положень частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), та вважає, що при поданні позову до суду першої інстанції Військовою частиною НОМЕР_1 була дотримана предметна юрисдикція.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку. 
Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 цієї Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Пунктами 2, 5 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
У відповідності до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна                   служба – діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року                 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши витяг з наказу командира Військової частини – польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 06 травня 2016 року               № 155, встановили, що старшого лейтенанта ОСОБА_1 , призначену наказом Міністерства оборони України від 26 квітня 2016 року № 352 на посаду ординатора 4 медичного відділення медичної роти, яка прибула з Орджонікідзевського міського військового комісаріату Дніпропетровської області, з 06 травня 2016 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення і визнано такою, що з 06 травня 2016 року прийняла справи та посаду і приступила до виконання службових обов`язків за посадою. ОСОБА_1 встановлено оклад, премію, надбавку з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, додаткову грошову винагороду, також її зараховано на котлове забезпечення з обіду 06 травня 2016 року.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 вересня 2018 року № 298 ОСОБА_1 була виключена зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 17 вересня 2018 року.
Таким чином, дослідивши надані позивачем докази, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 у період з 06 травня 2016 року по 17 вересня 2018 року перебувала на публічній службі.
Військова частина НОМЕР_1 у позовній заяві посилалася на те, що ОСОБА_1 , перебуваючи на відповідній посаді, своїми діями заподіяла шкоду державі в особі Військової частини НОМЕР_1 на суму 55 017,22 грн внаслідок незаконного витрачання військового майна, вчинення інших умисних протиправних дій, обману. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано закрив провадження у справі, оскільки така не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, виходячи з того, що спори,пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби, вирішуються в порядку адміністративного судочинства.
 
У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18), від 23 січня 2019 року у справі № 825/730/16 (провадження № 11-934апп18) та від 30 січня 2019 року у справі № 810/2610/16 (провадження № 11-1004апп18).
За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника з його змістом.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, нанесених державі.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                         В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                   В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                                    М. Ю. Тітов