25.02.20
22-ц/812/423/20
Справа №490/5152/15-ц 
Провадження № 22-ц/812/423/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
18 лютого 2020 року                                                                               м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
при секретарі судового засідання - Андрієнко Л.Д., 
за участі представника позивачів - ОСОБА_1 ,
представника третьої особи - Батовської Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу
представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – ОСОБА_1 
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 до  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6  та ОСОБА_7 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання права на користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В
У червні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та від імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 2000 року їм на праві спільної часткової власності належать по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .
У 2003 році вони виїхали за межі м. Миколаєва. Скориставшись відсутністю власників обумовленого майна, в зазначену квартиру без їх дозволу вселився та проживав відповідач ОСОБА_4 .
Вказують, що на даний час ОСОБА_4 разом з дружиною ОСОБА_5 та малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають і користується спірною квартирою.
Посилаються на те, що при поверненні до м. Миколаєва у 2015 році позивачі не мають можливості потрапити до своєї квартири, на неодноразові звернення до відповідачів, останні в добровільному порядку звільнити житло відмовляються, хоча і мають інше власне житло.
Враховуючи викладене, просили усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з вказаного приміщення.
Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , проти задоволення позовних вимог заперечували, та у жовтні 2016 року звернулись до суду з зустрічним позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання права на користування спірною квартирою.
В обґрунтування зустрічного позову зазначали, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є відповідно мамою та сестрою відповідача ОСОБА_4 .
З моменту вселення у 1979 року, як член сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_4 постійно проживав у спірній квартирі, а з 2003 року проживав там самостійно та за власні кошти утримував квартиру, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переїхали на постійне місце проживання до іншої країни. Будь-якого іншого житла відповідач на праві власності не має.
Вказують, що починаючи з 2014 року разом з ОСОБА_4 у спірній квартирі проживають його дружина ОСОБА_5 та неповнолітні діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При цьому відповідачі зазначали, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодним чином не позбавлені права користування квартирою.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , просили суд визнати за ними право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позови розглянуто судом в одному провадженні.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які діють в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_1 подали на нього апеляційну скаргу.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 червня 2018 року апеляційну скаргу задоволено частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення скасувано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.
Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 і ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .
В іншій оскаржуваній частині судове рішення залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 852 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування судового збору, сплаченого в суді першої та апеляційної інстанції.
Не погоджуючись з таким рішенням суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 діючи через свого представника ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали на нього касаційні скарги.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником — адвокатом Камінським В. І., задоволено частково.
Постанову апеляційного суду Миколаївської області від 4 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_6 скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову апеляційного суду Миколаївської області від 4 червня 2018 року в частині усунення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_7 залишено без змін.
Поновлено виконання постанови апеляційного суду Миколаївської області від 4 червня 2018 року в частині усунення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_7 .
У суді апеляційної інстанції представник позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав просив про її задоволення.
Представник третьої особи - служби у справах дітей апеляційну скаргу не визнала, заперечувала проти її задоволення.
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, відповідно до поданої заяви на електронну адресу суду, просили слухати справу без їх участі. Апеляційну скаргу не визнають.
Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України.
Згідно з положенням ч.2 ст.376 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_4 і малолітнього ОСОБА_6 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
За змістом ч.1 ст.156 ЖК РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до ч.ч.2,4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони  постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Таким чином право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статті 383, 391 ЦК України передбачають право власника вимагати захисту порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Таким чином, при вирішенні спору щодо виселення із жилого приміщення особи, яка не є членом сім`ї власника, суди повинні перевірити дотримання встановленого порядку її вселення, наявність згоди на це власника та обумовлення угодою між ними певного порядку користування жилим приміщенням.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 - сестрою.
Рішенням виконавчого комітету Ленінської ради депутатів трудящих м. Миколаєва ОСОБА_8 ) ОСОБА_9 .В,. 06 квітня 1979 року видано ордер №285 на склад сім`ї із 3-х осіб на право зайняття 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною жилою площею 27.4 кв. м. (том 1 а.с.142).
12 липня 2000 року Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради ОСОБА_10 В. і ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру у рівних частках - по 1/2 частці.
Згідно з довідкою про склад сім`ї наймача ізольованої квартири станом на час приватизації у квартирі АДРЕСА_1 проживали і зареєстровані дві особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Із довідки № 47 від 7 квітня 2015 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Центральний-1», вбачається, що у різні періоди у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Станом на дату видачі довідки у квартирі залишається зареєстрованою лише ОСОБА_2 ( а.с.34). 
Починаючи з 10 грудня 1992 року, ОСОБА_4 значиться зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_2 , а до того часу був внесений в форму А матері ОСОБА_2 ( т.1 а.с.34,134).
Відповідно до виданого Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради Свідоцтва про право власності на житло від 11 лютого 2000 року, квартира АДРЕСА_2 у рівних частках належить ОСОБА_4 і ОСОБА_12 .
Із довідки Центрального районного відділу м. Миколаєва Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області від 18 травня 2015 року за вих. № 2/1-1199 встановлено, що ОСОБА_4 під час документування паспортом вперше - 3 листопада 1992 року та у заяві на отримання паспорту зазначив адресою проживання квартиру АДРЕСА_1 .
14 лютого 2014 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_13 
ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_6 . 
Крім того, з ОСОБА_5 проживає її малолітній син від першого шлюбу ОСОБА_7 , 2008 року народження.
Звертаючись до суду з даним позовом,  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3  вказували на те, що  повернувшись до м. Миколаєва у 2015 році, вони не мають можливості потрапити до своєї квартири та позбавлені можливості користуватися нею через проживання там відповідачів. За таких обставин просили усунути їм перешкоди у користуванні квартирою  АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та неповнолітніх дітей ОСОБА_14 (дитини ОСОБА_15 від поперднього шлюбу) та ОСОБА_6 .
Відмовляючи у виселенні ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_6 , 2014 року народження, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 правомірно вселився у спірну квартиру у 1979 році, постійно там проживав і зберігає право користування нею на час розгляду справи, а дозволу власників майна на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей не вимагається. Встановлені рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 1 липня 2016 року у справі № 490/2488/16-ц обставини апеляційний суд вважав такими, що не мають правового значення і не спростовують право ОСОБА_4 на користування квартирою.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки суд першої інстанції прийшов до нього з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення по справі, порушенням норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Так, обставини, зокрема, встановлення факту   постійного проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 з квітня 1979 року були предметом позову у справі № 490/2488/16-ц.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року встановлено, що на час приватизації   ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірної квартири у липні 2000 року, ОСОБА_4 у ній не проживав. Також суд послався на існування договору оренди квартири  АДРЕСА_1   від 01 вересня 2000 року, укладеного  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність постійного проживання ОСОБА_4 у квартирі  АДРЕСА_1 з моменту вселення до неї в 1979 році і на час розгляду справи.
На підтвердження доводів свого проживання за спірною адресою  ОСОБА_4  надано акт про проживання від 14 травня 2015 року, підписаного мешканцями будинку по АДРЕСА_3 , відповідно до якого він з 1979 року по час складання акта проживає у квартирі АДРЕСА_4 цього будинку.
В іншому акті від 14 травня 2015 року, який складеного мешканцями будинку АДРЕСА_5 , зазначено, що позивач з 1979 року у квартирі АДРЕСА_6 цього будинку не проживає ( т.1 а.с 43,44). 
Проте ці акти не є належними доказами, оскільки зазначені в них обставини суперечить іншим письмовим доказам, в яких місце свого проживання ОСОБА_4 зазначає квартиру АДРЕСА_2 , співвласником якої він був.
З врахуванням наданих та досліджених доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на час приватизації спірної квартири у липні 2000 року ОСОБА_4 у ній не проживав, оскільки з серпня 1992 року його місцем проживання зазначено квартиру АДРЕСА_7 . 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).
Суд першої інстанції розглядаючи даний спір та посилаючись на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року ( справа № 490/2488/16-ц), констатуючи його резолютивну частину, між тим не врахував вимоги статті 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій бере участь особа, щодо якої встановлено ці обставини.
У порушення вимог вищевказаної норми суд першої інстанції не спростував обставини того, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року встановлено факт не проживання ОСОБА_4 у квартирі  АДРЕСА_1 на час її приватизації - у липні 2000 року.
А відтак, висновок суду про постійне проживання ОСОБА_4 за спірною адресою до липня 2000 року, не дивлячись на те, що з 1992 року він був лише зареєстрований у квартирі своєї бабусі ОСОБА_12 , яка розташована за адресою АДРЕСА_7 , але ніколи там не проживав та квартирою не користувався не відповідає дійсним обставинам справи.
Як вбачається із матеріалів цивільної справи №490/2488/16, яку витребувано та досліджено в суді апеляційної інстанції (т.1 а.с. 60-61), 01вересня 2000 року між орендодавцем - ОСОБА_2 та орендарем ОСОБА_4 укладено договір оренди квартири. 
Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.
Так, відповідно до ч.2 ст. 277 ЦК УРСР договір найму жилого приміщення в будинках, що належать громадянам на праві особистої власності, укладається наймачем з власником будинку.
За приписами ст.150 ЖК України, громадяни які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.
Статтею 159 ЖК УРСР передбачено, що предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.
Відповідно до ч.1 ст. 168 ЖК УРСР укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. 
З 1 січня 2004 року введено в дію Цивільний кодекс України, глава 59 розділу ІІІ якого регулює правовідносини за договором найму (оренди) житла.
Так, у ч. 1 ст. 810 ЦК України розкривається зміст договору найму (оренди) житла, що є об`єктом приватної форми власності, а ч. 3 ст. 810 ЦК України визначає, що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 811 ЦК України встановлює, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Жодних інших застережень щодо форми договору чи порядку його реєстрації цивільне законодавство не передбачає.
Законодавство також не передбачає і державної реєстрації такого виду правочинів.
Частиною 1 ст. 821 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.
Як передбачено ч. 1 ст. 822 ЦК України, у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.
Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк (ч. 2 ст. 763 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За умовами Договору, укладеного 01 вересня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування квартиру за адресою АДРЕСА_8 , яка належить орендодавцю на праві приватної власності - свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 2000 року (п.1.1,1.1.1, 1.1.6 розділу 1).
Об`єкт оренди передається в оренду для проживання сім`ї із двох осіб (п.2.1 розділу 2).
Відповідно до п.3.1-3.3 розділу 3 Договору строк оренди складає 2 роки і 10 місяців та може бути скорочений тільки за згодою сторін. За закінченням строку Договору орендар має право поновити його на новий строк. У випадку, якщо ні одна із сторін в строк 30 календарних днів до закінчення дії договору у письмовому вигляді не повідомить про намір його розірвати, цей договір автоматично пролонгується на наступний рік.
Орендар має право відмовитися від цього договору, попередивши Орендодавця в строк 30 календарних днів. При цьому сплачена наперед орендна плата орендареві не повертається ( п.3.4 розділу 3).
Відповідно до п.4.1,4.2 розділу 4 «Орендна плата», розмір орендної плати за весь об`єкт, що орендується, в цілому складає 750 грн. на день; оплати за місяць та сплачується щомісячно не пізніше 10 числа кожного місяця. Комунальні послуги орендатором самостійно на рахунки відповідних організацій ( п.4.7).
Порядок повернення квартири орендодавцю за закінченням строку оренди визначено у розділі 7 цього Договору.
Так, за закінченням строку оренди Орендатор зобов`язаний передати орендодавцю квартиру, майно, що орендується протягом 5-ти днів з моменту закінчення строку за актом передачі ( п.7.1). За умовами п.7.3 Договору квартира та майно вважаться фактично переданою орендодавцю після підписання акту приймання-передачі.
За умови п.п.9.1- 9.4 розділу 9 Договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту повного виконання сторонами своїх обов`язків по цьому Договору. Умови Договору можуть бути змінені тільки за взаємною згодою сторін з обов`язковим складанням письмового документу.
Дострокове розірвання Договору можливе тільки за письмовою згодою сторін, якщо інше не встановлено Договором або законодавством України, за виключенням випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови договору ( свої обов`язки).
Всі спори пов`язані з цим Договором вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо спір не може бути вирішено шляхом переговорів, він вирішується у суді, у порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю спору, визначеного відповідним діючим законодавством.
Досліджена судом апеляційної інстанції ксерокопія договору найму не містить ознак реєстрації цього договору у виконавчому комітеті Миколаївської міської ради, як цього вимагає ч.2 ст.158 ЖК УРСР, однак відсутність такої реєстрації, не є свідченням його недійсності, оскільки правовідносини сторін регулюються нормами ст. ст. 810, 811 ЦК України, які не передбачають державної реєстрації правочинів з оренди житла. 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України №6-53цс11 від 21 листопада 2011 року.
Зважаючи на викладені обставини справи, ОСОБА_4 вселився до спірної квартири на підставі строкового договору оренди житлового приміщення.
Наявність родинних стосунків між позивачем та відповідачем, не є безперечним доказом того, що ОСОБА_4 проживав у спірній квартирі, як член сім`ї власника, оскільки належних та допустимих доказів того, що з вересня 2000 року по теперішній час сторони постійно проживали однією сім`єю, вели спільне господарство не знайшли свого підтвердження. Більш того, з 2003 року ОСОБА_2 проживає за межами України. 
В той же час, правомірність зайняття відповідачем квартири не є беззаперечним фактом користування нею, оскільки законодавцем захищено інститут права власності і позивачі, як власники спірної квартири, мають право на користування своїм майном. Тим більше, що позивачем в установленому законом порядку було повідомлено відповідача про свій намір використовувати спірне житло у власних інтересах.
Так, 22 травня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_4 з вимогою про виселення із займаної ним та його сім`єю квартири АДРЕСА_1 . Така вимога була ним отримана та надано відповідь проте, що ним оспорюється приватизації цієї квартири. Від виселення із помешкання відмовився (т.1 а.с.93,94).
Наведені обставини роблять неможливим реалізацію позивачем права користування майном, що належить їй на праві власності.
Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 є власницею частини спірного житлового приміщення, відповідач не є членом її сім`ї, не проживають спільно однією сім`єю, не ведуть спільне господарство, після закінчення строку договору найму та отримання вимоги про виселення, займане приміщення в добровільному порядку не звільнив, своїми діями перешкоджає позивачу у володінні та користуванні належним їй на праві власності майном, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо усунення перешкод в користуванні власністю в силу ст.317 ЦК України є обґрунтованими.
Судом також встановлено, що письмового підтвердження щодо уповноваження ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на укладення договору найму належної їй частки житла суду сторонами не надано. ОСОБА_3 як співвласник квартири АДРЕСА_1 своєї згоди на вселення в неї ОСОБА_4 не надавала.
Виходячи із аналізу вищенаведених норм права та з урахуванням того, що у справі, яка переглядається, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір оренди житлового приміщення не укладався, ОСОБА_3 виявила намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, тому її вимоги щодо усунення перешкод у користуванні її власністю шляхом виселення із спірної квартири в силу вимог ст.391 ЦК України є обґрунтованими, та відповідають положенням статті 16 ЦК України, а порушене право користування власністю – відновленню ( такий висновок викладено у Постанові Верховного суду України у справі №6-92цс15 від 27 травня 2015 р).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно дост. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відтак, з огляду на те, що позивачі є власниками спірної квартири, у матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які свідчать про наявність правових підстав відповідно до яких відповідач ОСОБА_4 разом з неповнолітнім ОСОБА_6 не мають права проживати у оспорюваній квартирі, при цьому, перешкоджаючи позивачам у повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, колегія суддів прийшла до висновку, що про наявність підстав для виселення ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_6 з вищезазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення.
За такого позовні вимоги  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  до  ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 підлягають задоволенню.
Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та відмовив у задоволені цих позовних вимог, то зазначене слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції.
За такого доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а рішення суду в частині вирішення позовних вимог до  ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та від імені неповнолітнього ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, на підставі ст.376 ЦПК України скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Це ж рішення суду в частині вирішення зустрічного позову залишити без змін, оскільки не було предметом апеляційного перегляду.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  до  ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  до  ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення - задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  квартирою АДРЕСА_1 .
Виселити  ОСОБА_4 та неповнолітнього  ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 .
Рішення суду в частині зустрічного позову залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                                      Ж.М. Яворська

Судді                                                                                               Т.М. Базовкіна

                                                                               Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 25 лютого 2020 року.