Постанова                                    
Іменем України
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/13279/18
провадження № 61-15379св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,        Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання пункту кредитного договору недійсним та стягнення коштів за нікчемною умовою кредитного договору,
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2018 року у складі судді                Гниличенко М. В.та постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня              2019 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,           Погорєлової С. О.,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом та просив: визнати умову кредитного договору від 02 липня 2014 року                                  № 500497581 (далі - кредитний договір), укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») щодо його обов`язку як позичальника сплачувати комісію за підпунктами 2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4 пункту 2.8 недійсною з моменту укладення договору; стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на свою користь суму сплаченої комісії за нікчемною умовою кредитного договору (підпункти 2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4 пункту 2.8) кредитного договору в розмірі згідно з наданим відповідачем розрахунком.
Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 посилався на те, що 02 липня        2014 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір за умовами якого він отримав кредит в розмірі 32 832 грн зі сплатою 17,99 процентів річних на строк до 03 липня 2017 року. Згідно з пунктом 2.8 кредитного договору, комісійна винагорода банку складається із сум: за управління кредитом -              2,40 проценти, яка повинна сплачуватися позичальником щомісячно та розраховується із загальної суми кредиту, вказаного в пункті 2.1 кредитного договору; за операцію з переказу коштів, в розмірі - 1,8 процентів від суми переказу; за прийняття коштів до 1 500 грн, з перерахунком для зарахування на рахунок банку - в розмірі 35 грн; 2.8.4 за переказ коштів до 1 500 грн, за допомогою програмно-технічного самообслуговування банку - 10 грн. Однак, обов`язок зі сплати комісійної винагороди, про яку йдеться у пункті 2.8 кредитного договору він вважає несправедливою умовою, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому просив визнати вказану умову недійсною з моменту укладення договору.
ПАТ «Альфа-Банк» у відзиві заперечувало проти позову пославшись на те, що позивач на час укладення кредитного договору був згоден з усіма умовами та зобов`язався виконувати зазначені умови договору належним чином, жодних зауважень чи застережень на момент укладення та підписання договору з боку позивача заявлено не було. Також, вказувало на те, що ОСОБА_1 дізнався про порушення його права 02 липня 2014 року (дата укладання та підписання кредитного договору з додатками до нього), однак звернувся до суду лише у вересні 2018 року, тобто після спливу трирічного строку, а тому просило застосувати позовну давність до заявлених вимог.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Київський районний суд міста Одеси рішенням від 13 грудня 2018 року відмовив у задоволенні позову через його необґрунтованість.
Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позивачем не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами істотність значення обставин, щодо несправедливості умов договору та визнання пункту щодо визначення комісійної винагороди недійсним. При цьому суд виходив з того, що не розуміння позичальником запропонованих ПАТ «Альфа-банк» умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не можна вважати підставами визнання недійсності договору або його частини на час укладання. Здорожчання кредиту в процесі його виконання/або комісійної винагороди, у випадку доведення обґрунтованості зазначених фактів, може бути підставою для перерахунку позивачу кредитної заборгованості перед банком, а не для визнання пункту договору недійсним. Також суд дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності, однак відмовив у застосуванні наслідків пропуску строку на звернення до суду з цим позовом через необґрунтованість позовних вимог. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Одеський апеляційний суд постановою від 02 липня 2019 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2018 року змінив в частині мотивів відмови в задоволенні позову. В решті рішення місцевого суду залишив без змін.
 
Мотивував рішення апеляційний суд безпідставністю висновку місцевого суду про недоведеність позовних вимог, оскільки позивач обґрунтовував заявлені вимоги про визнання недійсним пункту 2.8 кредитного договору, яким встановлено комісійні винагороди з посиланням на те, що умови даного пункту договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11, статті                 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а тому вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору. При цьому, суд дійшов висновку про те, що  ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неврахуванням судами його доводів щодо безпідставності встановлення в кредитному договорі обов`язку про необхідність сплати комісійної винагороди та не взяття до уваги того, що відповідач жодним чином не зазначив, в чому полягає надання послуг за управління кредитом. Також просив поновити строк звернення до суду з цим позовом посилаючись на те, що позовна давність пропущена з поважних причин, так як він пропустив строк на апеляційне оскарження ухвали Київського районного суду міста Одеси від 05 вересня 2018 року в справі № 520/5105/18 якою задоволено заяву його представника про залишення без розгляду його позову до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору. У зв`язку з цим він змушений звертатися до суду повторно. Також зазначив, що строк дії кредитного договору встановлено до 03 липня 2017 року, а тому він не пропустив позовну давність.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
05 вересня 2019 року справа № 520/13279/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02 липня 2014 року між ПАТ «Альфа- Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір за умовами якого він отримав кредит в розмірі 32 832 грн зі сплатою 17,99 процентів річних на строк      до 03 липня 2017 року. 
 
Пунктом 2.6 кредитного договору передбачено порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором. Платежі в повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах, терміни і в порядку та на умовах, визначених договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору та його невід`ємною частиною.
 
Разом з підписанням кредитного договору, сторонами був підписаний додаток       № 1 до кредитного договору «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», в зазначеному додатку наявна уся інформація стосовно: суми кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, термін користування кредитом та інша інформація передбачена частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
 
Згідно з пунктом 2.8 кредитного договору, комісійна винагорода банку складається із сум: за управління кредитом - 2,40 проценти, яка повинна сплачуватися позичальником щомісячно та розраховується із загальної суми кредиту, вказаного в пункті 2.1 кредитного договору; за операцію з переказу коштів, в розмірі - 1,8 проценти від суми переказу; за прийняття коштів до                    1 500 грн, з перерахунком для зарахування на рахунок банку - в розмірі 35 грн; 2.8.4 за переказ коштів до 1 500 грн, за допомогою програмно-технічного самообслуговування банку - 10 грн.
 
Факт укладання вказаного кредитного договору та отримання кредитних грошових коштів у розмірі 32 832 грн позивачем не заперечувався.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Змінюючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що пункт 2.8 кредитного договору, яким встановлено комісійні винагороди є несправедливим, суперечить положенням частини п`ятої статті 11, статті                     18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а тому кредитний договір в цій частині є недійсним.
 
Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі                       № 6-1746цс16 дійшов до наступного висновку.
 
За змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті         18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. 
 
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
 
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
 
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (була чинна на час виникнення спірних правовідносин), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
 
Згідно з абзацом 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин,  кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла висновку, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті                   15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
 
Отже, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для визнання пункту 2.8 кредитного договору недійсним, оскільки такі умови договору є нікчемними і визнання їх недійсними не потребують. 
 
За таких обставин Верховний Суд не погоджується з висновками апеляційного суду щодо обґрунтованості позивачем його вимог про недійсність окремих частин кредитного договору, так як такі умови договору є нікчемними з моменту укладення кредитного договору, що дає підстави констатувати неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
 
Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Таким чином, оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог про визнання недійсним кредитного договору підлягають зміні у мотивувальній частині з викладенням їх у редакції цієї постанови.
 
У зв`язку з цим, Верховний Суд вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про застосування позовної давності до необґрунтованих вимог.
 
Разом з цим, судами попередніх інстанцій встановлено, що пред`являючи позов позивач, зокрема, просив стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на свою користь суму сплаченої комісії за нікчемною умовою кредитного договору (підпункти 2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4 пункту 2.8) кредитного договору в розмірі згідно з наданим відповідачем розрахунком.
 
Однак, вказана позовна вимога не була розглянута місцевим судом, а на стадії апеляційного перегляду ці недоліки не були усунуті, тобто заявлена вимога про стягнення сплаченої комісії за нікчемною умовою кредитного договору взагалі не була предметом розгляду в судах попередніх інстанцій, що унеможливлює перегляд справи в цій частині в касаційному порядку.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи наведене Верховний Суд дійшов висновку про передачу справи в частині вирішення позовних вимог про суми сплаченої комісії за нікчемною умовою кредитного договору на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, зокрема щодо сум сплаченої комісії, період за який такі суми нараховувалися і фактично сплачувалися, а також строків звернення до суду в цій частині вимог  та ухвалити законне і справедливе судове рішення згідно із встановленими обставинами та вимогами закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2018 року у незміненій після апеляційного перегляду частиніта постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання пункту кредитного договору недійсним змінити, виклавши мотивувальну частину цих судових рішень в редакції цієї постанови.
 
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про суми сплаченої комісії за нікчемною умовою кредитного договору скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	                        М. Є. Червинська  	
Судді:	                        С. Ю. Бурлаков  	
 	                         А. Ю. Зайцев  	
 	                         Є. В. Коротенко                                                      В. П. Курило