П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
12 лютого  2020 року                                                                                            місто  Київ
                                                                                                      справа № 759/13846/17
                                                                                       провадження №22-ц/824/1666/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Махлай Л.Д., Поливач Л.Д., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.
 
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 
відповідач - ОСОБА_4 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_4 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року, ухвалене у складі судді Миколаєць І.Ю., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,-
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_4  про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_1 , 2008 року випуску вибув із її власності проти її волі. 20 червня 2008 року між  нею та ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» укладено кредитний договір № 6533929 , згідно з умовами якого  банк надав їй кредит в сумі 51 619,00 доларів США на придбання автомобіля LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_1 , 2008 року випуску, який передано в заставу  банку на підставі нотаріально посвідченого договору застави № 6564190 від 20 червня 2008 року, реєстровий № 1359.
В 2011 році вона передала транспортний засіб та оригінал транспортного засобу на автомобіль ОСОБА_5 на підставі усної домовленості як забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеним між ОСОБА_5 та її батьком ОСОБА_6 
В 2017 році ОСОБА_5 відмовився повернути автомобіль і тоді вона дізналася, що право власності на автомобіль  19 жовтня 2015 року перереєстровано на ім`я ОСОБА_2 , а 21 листопада 2015 року проведена перереєстрація автомобіля на ім`я   ОСОБА_7 .
В подальшому автомобіль відчужено ще декілька разів, а кінцевим його власником з 18 лютого 2017 року є ОСОБА_4 , що підтверджується листом, наданим Регіональним сервісним центром МВС України в м. Києві від 16.08.2017 року № 31/26-531АЗ.
Перереєстрацію транспортного засобу  здійснено без її згоди, на підставі копії паспорту на ім`я ОСОБА_1 , який не відповідає оригіналу, витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та довідки банку, які нотаріусом та банком не видавались та за відсутності укладеного позивачем договору комісії, а також під час перебування транспортного засобу в заставі у ПАТ «Перший Український Міжнародний банк».
Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати недійсним правочин, вчинений на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 391101 від 19 жовтня 2015 року, яку видано ФОП ОСОБА_3 , за якою право власності на транспортний засіб вибуло з володіння ОСОБА_1 у володіння ОСОБА_2 ; визнати її, ОСОБА_1 ,  власником транспортного засобу; витребувати транспортний засіб із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року задоволено позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Визнано недійсним правочин, вчинений на підставі довідки рахунку серії ААЕ№391101 від 19 жовтня 2015 року, яку видано ФОП ОСОБА_3 , за яким право власності на транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вибуло  із володіння ОСОБА_1 , у володіння ОСОБА_2 .
Визнано власником транспортного засобу LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску, ОСОБА_1 .
Витребувано транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким  відмовити у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
 В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що  висновки суду першої інстанції є необґрунтованими, суд дійшов до таких  з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом не було належним чином повідомлено її про розгляд справи, а також  не залучено до участі у справі  ОСОБА_8 , який відчужив їй спірний транспортний засіб.  Від результатів розгляду справи  у ОСОБА_8 може виникнути обов`язок з відшкодування їй шкоди, пов`язаної із відчуженням автомобіля, а у неї -  право  вимагати відшкодування збитків від попереднього власника. Вона є добросовісним набувачем, оскільки під час придбання транспортного засобу пересвідчилась у добросовісності правочину максимальним чином. Вона не знала та не могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, вжила всіх розумних заходів, виявила обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.
 Вважає, що ОСОБА_1 ще в 2011 році передала автомобіль та оригінал свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_5 в забезпечення виконання зобов`язань її батька ОСОБА_6 .. В подальшому зазначена особа без її згоди та відома, 19 жовтня 2015 року продала автомобіль, про що вона начебто дізналась лише у 2017 році. На її думку, позивачка усвідомлювала те, що вона не може в законний спосіб розпоряджатися транспортним засобом до погашення кредиту та скасування  обтяжень на майно. Передавши автомобіль ОСОБА_5 , позивач фактично передала його у володіння, уникнувши офіційної процедури перереєстрації. Таким чином, своїми діями, які полягали в добровільній  передачі транспортного засобу та правовстановлюючих документів, вона спонукала подальшому переоформленню авто, а відтак вона не має право на витребування автомобіля у добросовісного набувача. Тому, на думку апелянта,  суд помилково застосував норми ст..ст. 387, 388 ЦПК України та витребував  від неї автомобіль на користь позивача. Суд не встановив, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Троценко Т.М.  просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.  
В судове засідання  ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судова влада, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Представник ОСОБА_4 - адвокат  Постернак О.Г. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Гудзера Т.С. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що  на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 19 червня 2008 року транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску, зареєстровано за ОСОБА_1 
19 жовтня 2015 року на підставі довідки-рахунку серії ААЕ 391101 від 19 жовтня 2015 року, яку видано ФОП ОСОБА_9 , транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_2 .
В подальшому автомобіль відчужено ще декілька разів.
18 лютого 2017 року транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_4 .
Крім того, судом установлено, що копія паспорту серії НОМЕР_2 , на підставі якої здійснено перереєстрацію транспортного засобу, не відповідає оригіналу паспорту позивача: містить фотокартку та підпис іншої особи, в ній зазначено іншу дату видачі паспорту, а також орган, який його видав, сторінки 10 та 11 не відповідають оригінальним сторінкам паспорту позивача.
Листом № 80/01-16 від 22 вересня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Троїцький С.Є. зазначив, що позивач до нього з заявою про надання витягу не звертався, копія витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 473567767 від 17 жовтня 2015 року містить підпис та печатку, які не відповідають дійсності.
Відповідно до листа ПАТ «ПУМБ» № КНО-61.1.2/93 від 26 липня 2017 року, станом на 17 жовтня 2015 року заборгованість позивача за кредитним договором погашено не було та відповідну довідку банк 17 жовтня 2015 року не надавав.
На час відчуження транспортного засобу він знаходився в заставі у ПАТ «ПУМБ», що унеможливлює його відчуження без згоди заставодержателя, якої він не надавав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки  транспортний засіб - автомобіль марки LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вибув із володіння власника ОСОБА_1 не з її волі, на підставі документів, які не відповідають дійсності,  тому   правочин, на підставі якого право власності набув ОСОБА_2 ,  є недійсним, а позивач  має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння  ОСОБА_4 , незалежно від того, чи була остання добросовісним набувачем. Крім того, суд першої інстанції , задовольняючи позовну вимогу про визнання ОСОБА_1 власником транспортного засобу, виходив із того, що вимога про визнання права власності є додатковою до вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння і є такою, що супроводжує віндикаційний позов.
Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Згідно з положеннями  п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами апеляційного оскарження  є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України  порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Апелянт ОСОБА_4 , будучи зареєстрованою  у місті Луганськ, в апеляційній скарзі  посилається як на підставу скасування оскаржуваного рішення на те, що вона не була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до п.19 розділу VIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу, особливості судових викликів та повідомлень, направлення копій судових рішень учасникам справи, у разі якщо адреса їх місця проживання (перебування) чи місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, визначаються законами України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції».
Частиною першою статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» передбачено, що якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України ( з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Як убачається з матеріалів справи про перше судове засідання, призначене  на 11 липня 2018 року, ОСОБА_4 була повідомлена через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, розміщеного 3 жовтня 2017 року ( а.с.46).
В судове засідання, призначене на 27 серпня 2018 року - дата ухвалення рішення суду, ОСОБА_4 повідомлена не була.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням судом норм процесуального права  підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Вирішуючи спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно зі ст.ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися  своїм майном за власною волею.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року за № 1388 (у редакції, яка діяла на момент  укладення спірного правочину), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Установлено, що для  реєстрації автомобіля марки LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску на ім`я ОСОБА_2 були надані документи, зокрема,  копія паспорту ОСОБА_10 , серія НОМЕР_2 , копія витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 473567767 від 17 жовтня 2015 року, копія листа ПАТ «Перший Український банк» від 17 жовтня 2015 року.
Копія паспорту ОСОБА_10 , серія НОМЕР_2 , яку надав ФОП ОСОБА_3 , не відповідає оригіналу паспорту позивача, не відповідає оригіналу зазначена в  копії дата видачі та орган, який його видав.
Суд першої інстанції, встановивши, що  ОСОБА_1 як власник транспортного засобу LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску, нікого не уповноважувала на  укладення правочині щодо  його відчуження, в т.ч. на користь відповідача ОСОБА_2 ,  дійшов правильного висновку про наявність підстав  для визнання недійсним правочину, вчиненого на підставі довідки рахунку серії ААЕ № 391101 від 19 жовтня 2015 року, яку видано фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 , за яким право власності на транспортний засіб набув ОСОБА_2 .
Зазначені обставини дають  підстави стверджувати, що транспортний засіб - автомобіль марки  LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вибув із володіння власника ОСОБА_11   не з її волі.
Згідно зі ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст..388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення  ст.330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна, майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав  і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав це майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Встановивши, що автомобіль марки LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вибув із володіння власника поза її волею ( договорів про відчуження майна позивачка не підписувала, довіреностей на розпорядження автомобілем не давала), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав, передбачених ст..388 ЦК України, для витребування майна  з незаконного володіння ОСОБА_4 .
Разом з тим, оскільки перший  правочин щодо відчуження майна, за яким право власності було зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , є недійсним,  відповідно ОСОБА_1 є власником такого майна, підстави визнавати  ОСОБА_11 власником транспортного засобу  на підставі ст..392 ЦК України відсутні.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що автомобіль не може бути витребуваний у ОСОБА_4 як добросовісного набувача, оскільки відсутні підстави вважати, що автомобіль вибув з володіння позивача поза її волею, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Дійсно, в позовній заяві позивачка посилалась на те, що у 2011 році нею автомобіль був переданий  ОСОБА_5 на підставі усної домовленості як забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеного 15 липня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - батьком позивача. Разом з транспортним засобом було передано оригінал  технічного паспорту на автомобіль.
Разом з тим, зважаючи на те, що відчуження автомобіля може бути лише за заявою власника, або особи, якій було доручено власником розпорядитися транспортним засобом, а у даній справі встановлено, що ОСОБА_1 нікого не уповноважувала на укладення правочину щодо відчуження належного їй транспортного засобу, тому сам по собі факт передачі автомобіля  ОСОБА_5 у користування не дає підстав уважати, що автомобіль вийшов з володіння власника з його волі.
Крім того, оскільки встановлено, що автомобіль із володіння власника ОСОБА_1 вийшов поза її волею, такий автомобіль може бути витребуваний у добросовісного набувача відповідно до  положень ст.388 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_4 в тій частині, що  судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме не залучено до участі у справі ОСОБА_8 , який здійснив відчуження транспортного засобу апелянту, і у ОСОБА_8 можуть виникнути обов`язки з відшкодування шкоди, пов`язаної з відчуженням, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки , виходячи зі змісту  п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України цей аргумент мав би значення, якщо б розглядалась апеляційна скарга  ОСОБА_8 . 
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
За таких обставин  колегія дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Судові витрати у вигляді судового збору підлягають розподілу відповідно до вимог ст..141 ЦПК України між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рівних частках. 
З урахуванням наведеного, керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 - задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 27 серпня 2018 року - скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Визнати недійсним правочин вчинений на підставі довідки рахунку серії ААЕ №391101 від 19 жовтня 2015 року, яку видано фізичною особою  підприємцем ОСОБА_3 , за яким право власності на транспортний засіб  LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску набув ОСОБА_2 .
Витребувати транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузова НОМЕР_1 , 2008 року випуску, із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2   та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати  у вигляді судового збору по 1172,40 грн. з кожного.
В іншій частині позову - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 25 лютого 2020 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І.  Шкоріна 
 
Судді:                                                                                        Л.Д.  Махлай
                                                                                             
                                                                                                   Л.Д.  Поливач