Номер провадження: 22-ц/813/1378/20 
Номер справи місцевого суду: 521/17913/17
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:         Дрішлюка А.І., 
Черевка П.М., 

при секретарі: Павлючук Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1 .
За вказаною адресою зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_1 , яка більше одного року там без поважної причини не проживає.
Позивач стверджує, що у зв`язку із реєстрацією місця проживання відповідача у вказаному домоволодінні, вона несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг.
Справа розглянута за відсутності сторін.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року позов задоволено.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно.
Позивачу ОСОБА_2 судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси їх проживання та реєстрації, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». 
Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 24 січня 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном по власному розсуду.
 Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
На підставі статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 В силу статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Права власника жилогобудинку, квартири визначені статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння НОМЕР_3 від 01 березня 2001 року, право власності зареєстровано у КП «ОБТІ та РОН» в реєстрову книгу під №257 стр. 174 р 40614 (а. с. 6 - 9).
Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї і прописки) №284 від 09 березня 2017 року у спірному житловому будинку зареєстровані та проживають 5 осіб: позивачка ОСОБА_2 з 1957 року, внук ОСОБА_3 з 2008 року, дружина внука - відповідачка ОСОБА_1 з 2008 року, правнук ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2008 року, правнук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, з 2008 року (а. с. 10).
 Внук власника будинку ОСОБА_3 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 з 06  серпня 1984 року, рішенням Малиновського  районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року по справі №521/2985/17 шлюб між подружжями розірвано (а. с. 11, 12), від шлюбу вони мають двох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 34).
У позовній заяві ОСОБА_2 стверджувала, що колишня дружина внука, відповідачка ОСОБА_1 , не проживає у будинку з квітня 2017 року, знятись з реєстрації у добровільному порядку не бажає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не проживає за спірною адресою більше одного року без поважних причин. ОСОБА_1 після виниклої з її чоловіком сварки у травні 2017 року добровільно покинула спірне приміщення, перевезла свої речі, в утриманні домоволодіння участі не бере, питання про вселення не порушувала, жодної перешкоди з боку позивача у її проживанні за спірною адресою не чинилось.
Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, наявність правових підстав для визнання колишньої дружини внука, відповідачки ОСОБА_1 такою, що втратила права користування житлом, відповідачка ті обставини, на які вона послалась як на підставу заперечень проти позову,  наявність підстав для збереження житла. 
Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Згідно частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява №66746/01, § 82).
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, пункт 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява №78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява №22479/93, пункт 55, ECHR 1999-VI).
У пункті 10 постанови №2 Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року Верховний Суд України роз`яснив, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.
Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.
Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо)».
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі  №490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що Верховний Суд виходить з того, що «початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк».
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.
Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка ОСОБА_2 послалася на свідчення свідків ОСОБА_3 , колишнього чоловіка відповідачки, та ОСОБА_5 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , які були допитані в судовому засіданні 17 квітня 2018 року (а. с. 55-57).
Проте, свідчення зазначених свідків взагалі не свідчать про причини відсутності відповідачки за місцем реєстрації.    
Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_1 стверджувала, що вона як колишня дружина внука  ОСОБА_2 є колишнім членом родини останньої, малолітній син взагалі є родичем позивачки. Після розірвання шлюбу у зв`язку з постійними конфліктами з власницею житла ОСОБА_2 та неможливістю спільно проживати з колишнім чоловіком, вона вимушена була разом з малолітнім сином ОСОБА_4 тимчасово залишити місце проживання та орендувати житло з 03 травня 2017 року за адресою: АДРЕСА_4 . Місце її роботи  і місце навчання та перебування сина на медичному обліку, територіально знаходяться за місцем їх реєстрації у Малиновському районі м. Одеси. Наявність реєстрації у м. Одесі відповідає її інтересам і інтересам дитини. Вони не мають на праві власності іншого житла та не мають іншого житла де вони  можуть зареєструвати своє місце проживання. Наведені доводи свідчать про поважність причин з яких вона с сином у цей час не може користуватися спірним житлом (а. с. 27-30). 
Наведені відповідачкою обставини підтверджується копією договору оренди житла, укладеного з власницею квартири АДРЕСА_5 від 03 травня 2017 року (а. с. 36);
копією листа Служби у справах дітей Одеської міської ради №06/6912 від 02 жовтня 2017 року, до якої відповідачка зверталася зі скаргою на неправомірні дії ОСОБА_3 по відношенню до малолітньої дитини, що свідчить про факт виникнення конфліктних ситуацій з колишнім чоловіком, у тому числі і у присутності малолітнього ОСОБА_4  (а. с. 37);
копіями відповідей КУ «Дитяча міська поліклініка №5» №187 від 28 березня 2017 року, від 06 лютого 2018 року №82, Одеської загальноосвітньої школи №95 І ступеня Одеської міської ради №34 від 31 січня 2018 року, що свідчать про те, що дитина навчається та знаходиться на диспартному обліку медичного закладу за місцем реєстрації (а. с. 38-40, 42, 43);
копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №112297159 від 31 січня 2018 року, що свідчить про те, що  відповідачка не має на праві власності іншого житла (а. с. 35).
В порушення положень пунктів 2 та 3 частини 4 статті 264 ЦПК України про те, що у мотивувальній частині рішення зазначаються докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення та мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику, суд першої інстанції не звернув уваги на пояснення відповідачки та не дослідив надані нею письмові докази.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  №196311946 від 15 січня 2019 року, яка отримана судом апеляційної інстанції, також свідчить, що відповідачка не має на праві власності іншого житла.
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, висновок Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, у тому числі докази надані відповідачкою на підтвердження заперечень проти позову,  оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні не було встановлено факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. 
Разом з тим, викликає обґрунтовані сумніви пропорційність мети визнання відповідачки такою, що втратила права користування спірним житлом з урахуванням того, що наявність у неї іншого житла не встановлено.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою ОСОБА_2 в судовому засіданні не доведено, що відповідачка втратила право користування житлом, тому вона не порушує прав позивачки користуватися та розпоряджатися власністю. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  її право не підлягає захисту судом. 
Отже, вимоги ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими й не підлягають задоволенню.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263 - 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 960 грн., тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги присудженню з позивачки на користь відповідачки підлягає судовий збір в сумі 960 грн..
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2018 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 24 січня 2020 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко