Справа № 344/13574/18 
Провадження № 22-ц/4808/236/20 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2020 року                  м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Матківського Р.Й.
секретаря                        Мельник О.В.
з участю апелянта ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманого страхового відшкодування та судових витрат, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Пастернак І.А. 20 листопада 2019 року в м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
31.08.2018 року ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно отриманого страхового відшкодування в розмірі 15 316,73 грн. та сплаченого судового збору в розмірі 1 762 грн.
Позов мотивовано тим, що 01.06.2017 року між ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та ОСОБА_3 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі Полісу №АК/4469612, відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Merсedes Benz ML 250 CDI, номерний знак НОМЕР_1 . Строк дії договору до 01.06.2018 року.
01.10.2017 року на автодорозі Тисмениця - Івано-Франківськ сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Renault Grand Scenic, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 
За вчинення ДТП на водіїв були складені протоколи про адміністративне правопорушення. Постановою Тисменицького районного суду від 01.12.2017 року у справі №352/1823/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КпАП України, щодо ОСОБА_1 було закрито у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. Останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП. Водія ОСОБА_2 , який керував забезпеченим транспортним засобом, постановою Тисменицького районного суду від 10.11.2017 року у справі №352/1779/17 було притягнуто до адміністративної відповідальності лише за ст. 122-4 КпАП України за залишення місця пригоди. 
29.12.2017 року відповідач звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування за пошкодження автомобіля Renault Grand Scenic, номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до умов Полісу №АК/4469612 від 01.06.2017 року. На підставі даної заяви та ремонтної калькуляції №17-130658 від 29.12.2017 року відповідачу виплачено страхове відшкодування в розмірі 15 316,73 грн. Однак, після виплати страхового відшкодування позивачу стало відомо, що постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.03.2018 року постанову Тисменицького районного суду від 01.12.2017 року щодо невинуватості відповідача ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, скасовано. Враховуючи наведене, а також те, що водія забезпеченого транспортного засобу - ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності лише за залишення місця ДТП, а не за його спричинення, вказана ДТП не є страховим випадком. Відповідно, відповідач отримав страхове відшкодування в розмірі 15 316,73 грн. без належних на те підстав. 
Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.11.2019 року позов Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» суму безпідставно отриманого страхового відшкодування в розмірі 15 316,73 грн. та 1 762 грн. витрат по оплаті судового збору.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням відсутності вини водія забезпеченого транспортного засобу - ОСОБА_2 в ДТП, що мала місце 01.10.2017 року, та скасування постанови Тисменицького районного суду від 01.12.2017 року щодо невинуватості відповідача, страхове відшкодування в розмірі 15 316,73 грн. отримане  ОСОБА_1  безпідставно та підлягає поверненню. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано положення ст.ст. 388, 389, 1214, 1215 ЦК України, а також не взято до уваги, що правовою підставою для виплати йому 03.01.2018 року страхового відшкодування було вмотивоване рішення позивача про здійснення такого відшкодування, прийняте 02.01.2018 року на підставі поданих ним документів в порядку, передбаченому ст.ст. 36, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Постанова Апеляційного суду Івано-Франківської області, якою постанову Тисменицького районного суду від 01.12.2017 року щодо нього в частині ст. 124 КУпАП скасовано та закрито справу в цій частині на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, ухвалена 29.03.2018 року. Тому на момент подачі заяви про виплату страхового відшкодування та отримання такого відшкодування він не знав та не міг знати про наявність перешкод для його отримання. Отже, він є добросовісним набувачем зазначених коштів, що є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.
Крім того, апелянт вважає помилковим твердження суду першої інстанції про те, що постанова Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.03.2018 року не спростовує його вину, оскільки зі змісту цієї постанови вбачається, що потерпілим в апеляційній скарзі ставилося питання лише про скасування постанови та не ставилося питання про прийняття нової постанови про визнання його винним в автопригоді. Тому апеляційний суд не вийшов за межі апеляційних вимог, які погіршують становище правопорушника.
Зауважує, що зловживань при отримані страхового відшкодування в його діях не було.
З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Представник ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила.
Зазначила, що для застосування ст. 1212 ЦК України та положень глави 83 ЦК України немає значення добросовісність набувача, оскільки якщо особа набула майно без достатньої правової підстави або якщо підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, то така особа в будь-якому випадку зобов`язана повернути це майно. Крім того, якщо підстава, на якій набуто майно, відпала, то такий набувач стає недобросовісним. В даному випадку позов пред`явлено вже до недобросовісного набувача, а саме після ухвалення Апеляційним судом Івано-Франківської області постанови від 29.03.2018 року, якою встановлені обставини, що виключають невинуватість відповідача у вчиненні ДТП 01.10.2017 року. 
Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Третя особа ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Представник позивача та третя особа ОСОБА_2  в судове засідання не з`явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.06.2017 року між ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та ОСОБА_3 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі Полісу №АК/4469612, відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Merсedes Benz ML 250 CDI, номерний знак НОМЕР_1 . Строк дії договору до 01.06.2018 року (а.с. 6).
01.10.2017 року на автодорозі Тисмениця - Івано-Франківськ сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого автомобіля Merсedes Benz ML 250 CDI, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Renault Grand Scenic, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. За вчинення ДТП на водіїв були складені протоколи про адміністративне правопорушення (а.с. 7, 8).
Відповідно до постанови Тисменицького районного суду від 10.11.2017 року у справі №352/1779/17 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. (а.с. 9).
Постановою Тисменицького районного суду від 01.12.2017 року у справі №352/1823/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КпАП України, щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. Останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 15 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 255 грн. (а.с. 11-12).
29.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із заявою про виплату страхового відшкодування за пошкодження автомобіля Renault Grand Scenic, номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до умов Полісу №АК/4469612 від 01.06.2017 року (а.с. 15).
02.01.2018 року на підставі даної заяви та ремонтної калькуляції №17-130658 від 29.12.2017 року був проведений розрахунок суми страхового відшкодування та складений страховий акт №170000130658, згідно яких сума страхового відшкодування склала 15 316,73 грн. (а.с. 18-20, 24, 25).
03.01.2018 року позивач виплатив відповідачу страхове відшкодування в розмірі 15 316,73 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3P000316 від 03.01.2018 року (а.с. 26).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).
Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 цієї статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Спеціальним законом, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Пунктом 22.1 ст. 22 цього Закону встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Страховим випадком, відповідно до ст. 6 даного Закону, є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до п. 32.1. ст. 32 вказаного Закону страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.
Як зазначено вище, постановою Тисменицького районного суду від 10.11.2017 року у справі №352/1779/17 водія забезпеченого транспортного засобу - ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП (залишення місця дорожньо-транспортної пригоди). При цьому, його вини у вчиненні ДТП, яка сталася 01.10.2017 року, даною постановою Тисменицького районного суду не встановлено.
Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Встановлено, що постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.03.2018 року постанову Тисменицького районного суду від 01.12.2017 року щодо ОСОБА_1 в частині ст. 124 КУпАП скасовано, справу в цій частині закрито на підставі ст. 247 п. 7 КУпАП за строком давності (а.с. 13).
З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 07.02.2018 року у справі №910/18319/16.
Враховуючи відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу - ОСОБА_2 в ДТП, що мала місце 01.10.2017 року, та скасування постанови Тисменицького районного суду від 01.12.2017 року щодо невинуватості відповідача ОСОБА_1 , кошти в розмірі 15 316,73 грн., які виплачені йомупозивачем як страхове відшкодування за пошкодження його автомобіля, отримані ним безпідставно.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Зі змісту ст. 1212 ЦК України слідує, що зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 04.10.2017 року у справі №6-1216цс17.
Згідно з ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позовні вимоги ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» є обґрунтованими та підлягають до задоволення. 
Доводи апелянта про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано положення ст.ст. 388, 389 ЦК України, а також не взято до уваги, що на момент подачі заяви про виплату страхового відшкодування та отримання такого відшкодування він не знав та не міг знати про наявність перешкод для його отримання, а, отже, він є добросовісним набувачем зазначених коштів, що є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову, не приймаються до уваги, оскільки положення ст.ст. 388, 389 ЦК України до правовідносин щодо набуття майна без достатньої правової підстави не застосовуються, так як згідно з ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно в будь-якому випадку. 
Апеляційний суд також вважає помилковими посилання апелянта на положення ст.ст. 1214, 1215 ЦК України, оскільки ст. 1214 ЦК України стосується відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання, а ст. 1215 ЦК України (безпідставно набуте майно, що не підлягає поверненню) не передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно отримане страхове відшкодування.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.
Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2019 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 11 лютого 2020 року