Постанова
Іменем України
 
25 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 742/3639/17
провадження № 61-35831св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -Приватне акціонерне товариство «Київстар»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 лютого 2018 року у складі судді Бездідько В. М. та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Лазіки Г. П., Скрипки А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київстар» (далі - ПрАТ «Київстар») про захист прав споживача, посилаючись на те, що він разом з дружиною у 2014 році обрав  запропонований ПрАТ «Київстар» тарифний план «Вільний Київстар 35» до якого був включений пакет на 200 хвилин в день на дзвінки абонентам мережі «Київстар». Обраний ним тарифний план та обсяг хвилин на дзвінки його влаштовували, проте 12 січня 2017 року відповідач замінив їх на непотрібний йому «безліміт» із вдвічі дорожчою абонентною платою, чим порушив його право на вільний вибір обсягу послуги згідно з обраним у 2014 році тарифним планом та примусив його придбавати послугу в непотрібному йому обсязі, який він фізично не здатен спожити, але зобов`язаний оплачувати. Вважаючи, що вказані обставини суперечать Законам України «Про захист прав споживачів» та «Про телекомунікації», ОСОБА_1 просив: визнати недійсними пункти 4.2.5 і 4.2.6 публічного договору ПрАТ «Київстар» в частині зміни тарифних планів без згоди споживача, який здійснив свій вибір; або застосувати у відношенні нав`язаної йому послуги «Безліміт» наслідки недійсності зазначених пунктів договору (у відповідній частині); або визнати недійсною саму послугу в частині оплатного нав`язування йому 1 440 хвилин замість обраних ним 200, зобов`язавши відповідача утримувати з нього плату за користування мобільним зв`язком «Київстар» тільки в межах обраного ним пакета послуг.   
 
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що телефонний номер позивача обслуговується згідно з публічним договором ПрАТ «Київстар», яке має право самостійно встановлювати тарифи на телекомунікаційні послуги, а законодавство не містить вимоги щодо погодження цих тарифів з абонентами передплаченого зв`язку. Крім того, позивач у встановленому законодавством порядку був належним чином повідомлений про зміну тарифів на телекомунікаційні послуги, а доводи про порушення його прав у зв`язку із зміною умов тарифного плану не були ним доведені.
 
Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 лютого 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги позиції інших учасників справи.
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 16 травня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при вирішенні спору судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення статей 38, 39, 66, 67 Закону України «Про телекомунікації», не враховано положення Закону України «Про захист прав споживачів», які підлягають застосуванню, зокрема те, що споживач має право на вільний вибір послуг, а застосування до нього будь-яких обмежень або примушення його придбавати продукцію непотрібного асортименту забороняється. Відповідач протиправно змінив тарифний план всупереч волі та інтересів споживача.
 
У липні 2018 року ПрАТ «Київстар» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що викладені в ній доводи є безпідставними та не спростовують встановлених судами попередніх інстанцій обставин. Законодавством не передбачено випадків і порядку погодження з абонентами, яким телекомунікаційні послуги надаються знеособлено, змін до тарифних планів. Умови тарифного плану «Вільний Київстар 35» було змінено ПрАТ «Київстар» на підставі наданих йому законодавством прав, при цьому позивач мав вибір погодитися на такі зміни або обрати собі інший тарифний план, що йому більше підходить.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області.
 
16 липня 2018 року справа № 742/3639/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частинами першою та другою статті 633 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
 
Статтею 1 Закону України «Про телекомунікації» передбачено, що абонентом є  споживач телекомунікаційних послуг, який отримує телекомунікаційні послуги на умовах договору, котрий передбачає підключення кінцевого обладнання, що перебуває в його власності або користуванні, до телекомунікаційної мережі. 
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про телекомунікації» метою цього Закону є забезпечення повсюдного надання телекомунікаційних послуг достатніх асортименту, обсягу та якості шляхом обмеженого регулювання ринкових відносин для сприяння ефективному функціонуванню відкритого і справедливого конкурентного ринку. Закон визначає засади захисту прав споживачів та контролю за ринком телекомунікацій з боку держави.
 
Частиною першою статті 5 Закону України «Про телекомунікації» передбачено, що дія цього Закону поширюється на відносини суб`єктів ринку телекомунікацій щодо надання та отримання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування.
 
Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про телекомунікації» оператори телекомунікацій здійснюють свою діяльність відповідно до законодавства про телекомунікації. 
 
Пунктом 5 частини першої статті 38 Закону України «Про телекомунікації» визначено, що оператори телекомунікацій мають право на установлення тарифів на телекомунікаційні послуги, що ними надаються, крім тих послуг, тарифи на які регулюються державою відповідно до цього Закону. 
 
Згідно зі статтею 66 Закону України «Про телекомунікації» тарифи на телекомунікаційні послуги встановлюються операторами, провайдерами телекомунікацій самостійно, за винятком випадків, передбачених у частині другій цієї статті. Державному регулюванню шляхом встановлення граничних або фіксованих тарифів підлягають: 1) тарифи на загальнодоступні послуги; 2) тарифи на надання в користування каналів електрозв`язку операторів телекомунікацій, з істотною ринковою перевагою на ринках певних телекомунікаційних послуг; 3) розрахункові такси за послуги пропуску трафіка до телекомунікаційних мереж операторів телекомунікацій з істотною ринковою перевагою на ринках певних телекомунікаційних послуг; 4) тарифи на надання в користування кабельної каналізації електрозв`язку операторів телекомунікацій. 
 
Відповідно до статті 67 Закону України «Про телекомунікації»  тарифне регулювання на ринку телекомунікацій України базується на таких принципах: 1) базування розрахунків тарифів на собівартості цих послуг з урахуванням отримання прибутку; 2) залежність рівня тарифів від рівня якості телекомунікаційних послуг; 3) недопущення встановлення демпінгових або дискримінаційних цін з боку окремих операторів, провайдерів телекомунікацій; 4) необхідність уникнення перехресного субсидування одних телекомунікаційних послуг за рахунок інших; 5) стягнення почасової плати за фактичний час отримання споживачем телекомунікаційних послуг.
 
За пунктами 4.2.5 та 4.2.6 Умов надання телекомунікаційних послуг Приватного акціонерного товариства «Київстар», розроблених та затверджених у відповідності до чинного законодавства України, зокрема Закону України  «Про телекомунікації»  (далі - Умови надання телекомунікаційних послуг), оператор має право: здійснювати заміну одного тарифного плану на інший; встановлювати нові тарифні плани, плату за окремі послуги, скасовувати або змінювати тарифні плани (у тому числі поетапно за умови технічної неможливості одночасного переведення усіх абонентів з одного тарифного плану на інший) чи плату за окремі послуги. 
 
Пунктом 14 частини першої статті 39 Закону України «Про телекомунікації» передбачено, що оператори телекомунікацій зобов`язані оприлюднювати тарифи на телекомунікаційні послуги, що встановлюються самим оператором, не пізніше ніж за сім календарних днів до їх введення.
 
Абонент, який отримує телекомунікаційні послуги без укладення договору в письмовій формі, може зареєструватися в оператора, надавши йому персональні дані відповідно до закону в порядку, встановленому національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації (частина друга статті 32 Закону України «Про телекомунікації»).
 
Пунктом 2.9 Порядку реєстрації абонентів, які отримують телекомунікаційні послуги без укладення договору в письмовій формі, затвердженого рішенням Національної комісії з питань регулювання зв`язку України від 11 серпня 2011 року № 393 (далі - Порядок реєстрації абонентів) передбачено, що під час реєстрації абонента в оператора, провайдера телекомунікацій забороняється без згоди абонента змінювати умови укладеного між ними договору про надання телекомунікаційних послуг, у  тому числі змінювати умови надання телекомунікаційних послуг, скорочувати чи змінювати їх перелік, тарифи, тарифні плани на  послуги,  умови і порядок оплати послуг, перетворювати внесені на особовий рахунок абонента кошти в бонуси, бали тощо.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг ПрАТ «Київстар». Номер мобільного телефону НОМЕР_1 , яким користується позивач, з моменту його активації 29 грудня 2006 року, обслуговується згідно з публічним договором, телекомунікаційні послуги за яким надаються знеособлено (анонімно). При цьому зазначений номер за ОСОБА_1 як абонентом не зареєстрований, оскільки він не подавав ПрАТ «Київстар» даних про себе для реєстрації як абонента вищезазначеного номера телефону.
 
Виходячи з положень пунктів 1.1, 2.3.1 Умов надання телекомунікаційних послуг, позивач є абонентом передплаченого зв`язку. Договір з абонентом передплаченого зв`язку є публічним. Умови для абонента передплаченого зв`язку є публічною пропозицією укласти договір на умовах, викладених в Умовах надання телекомунікаційних послуг. Договір з абонентом передплаченого зв`язку складається з ряду документів: оприлюднених на Інтернет-сайті оператора тексту умов, тарифних планів для абонентів передплаченого зв`язку та умов окремих додаткових послуг оператора. 
 
З моменту активації 29 грудня 2006 року до 31 березня 2014 року телефонний номер НОМЕР_1 обслуговувався за умовами тарифного плану «Djuce Новорічний 2007». 31 березня 2014 року абонент самостійно, через інтерактивне голосове меню змінив зазначений тарифний план на «Вільний Київстар 35». 
 
27 грудня 2016 року ПрАТ «Київстар» надіслало позивачу інформаційне sms про оновлення його тарифного плану: з 12 січня 2017 року дзвінки на Київстар стануть безлімітними за 1 грн в день, коли абонент телефонує, на інші мобільні - 0,60 грн/хв. в день користування: 100 МВ/3 грн, 100 sms/1,50 грн.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
 
Встановивши, що пункти 4.2.5, 4.2.6 Умов надання телекомунікаційних послуг не суперечать вимогам чинного законодавства, а дії ПрАТ «Київстар» щодо зміни умов тарифного плану відповідають вимогам Закону України «Про телекомунікації» та Закону України «Про захист прав споживачів», суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову. 
 
Доводи заявника про порушення відповідачем його права на вільний вибір послуг є безпідставними, оскільки зміна умов тарифного плану не обмежує його в можливості обрати іншу послугу, що надається цим або іншим оператором мобільного зв`язку. Вільний вибір послуг включає в себе можливість споживача обрати на власний розсуд послугу з тих, що надаються їх виконавцями. Тобто цей вибір не є безмежним, а окреслюється пропозиціями, наявними на ринку послуг. 
 
Дії ПрАТ «Київстар» щодо зміни тарифного плану позивача не порушують його прав, визначених статтями 17, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», так як не обмежують його право на вільний вибір послуг, не примушують його до придбання непотрібного йому асортименту, не порушують принцип рівності сторін договору, учасником якого він є, не обмежують його право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги. 
 
Як зазначалося вище, Закон України «Про телекомунікації» визначає засади захисту прав споживачів, а статтею 32 цього Закону закріплено права споживачів телекомунікаційних послуг. Тому аргументи заявника про те, що судами застосовано Закон України «Про телекомунікації» та не враховано його права як споживача, є неспроможними, оскільки цей Закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, яким визначено права споживачів у сфері споживання телекомунікаційних послуг. Судами попередніх інстанцій правильно застосовано положення цього Закону, в тому числі стосовно прав позивача як споживача вказаних послуг.
 
Крім того, посилаючись на пріоритет інтересів споживачів телекомунікаційних послуг як на правову основу діяльності операторів телекомунікацій, заявник не звернув уваги на те, що поряд з цим Законом передбачено також розвиток конкуренції в умовах функціонування операторів та/або провайдерів різних форм власності. Тому оператори телекомунікаційних послуг формують пропозицію щодо тарифів, вартості та обсягу послуг, а споживачі - попит на такі послуги та наділені правом вільного вибору послуг із наявних на ринку.
 
Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що у відповідача не було законодавчої заборони щодо зміни тарифного плану, оскільки позивач не був належним чином зареєстрованим в оператора мобільного зв`язку та не подавав письмову заяву про реєстрацію із зазначенням своїх даних. Тобто заборона змінювати умови надання телекомунікаційних послуг, передбачена пунктом 2.9 Порядку реєстрації абонентів, стосується лише абонентів, які пройшли реєстрацію в оператора телекомунікацій, тому положення вказаного пункту до спірних правовідносин не застосовується.
 
До того ж заявник є стороною договору приєднання, тому не вправі пропонувати свої умови договору, в тому числі вимагати в оператора телекомунікаційних послуг не змінювати умови тарифного плану.
 
Інші доводи касаційної скарги містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та встановлених обставин справи, що в силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 16 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов