ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/15070/18          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
Імнем України

04 лютого 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кендзьори Вікторії Ярославівни, за участі третіх осіб - Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий Мандарин Ойл", Товариства з обмеженою відповідальністю "Калина-Закарпаття" про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 16 липня 2018 року №42070607 про відмову у скасуванні (вилученні) запису про обтяження/внесення запису про скасування державної реєстрації за номером 8540379 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером/спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року провадження у справі закрито.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для закриття провадження у справі були відсутні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як зазначає скаржник, 12 березня 2009 року між АТ «РОДОВІД БАНК» та ТОВ «Калина - Закарпаття» було укладено договір іпотеки № 22.1/357-3.7-08, за яким нерухоме майно (земельна ділянка площею 0,2700 га на території Зарічанської сільської ради, ур. «Кипи» Іршавського району Закарпатської області) передано в іпотеку позивачу, про що до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено відповідний запис (витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься в матеріалах доданих до позовної заяви, як додаток до договору іпотеки).
ТОВ «Калина-Закарпаття», вважаючи що договором іпотеки № 22.1/357-3.7-08 порушено його права, звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом про визнання цього та ряду інших договорів іпотеки недійсними.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 23 серпня 2011 року у справі № 5008/753/2011 ТОВ «Калина-Закарпаття» у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду Закарпатської області від 19 жовтня 2011 року у справі № 5008/753/2011 визнано недійсним договір іпотеки № 22.1/357-3.7-08 від 12 березня 2009 року.
Постановою Вищого господарського суду України від 19 березня 2012 року у справі № 5008/753/2011 постанову постановою Львівського апеляційного господарського суду Закарпатської області від 19 жовтня 2011 року у справі № 5008/753/2011 скасовано, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 23 серпня 2011 року залишено в силі.
Позивач вказує, що у проміжок часу з 19 жовтня 2011 року (прийняття постанови Львівським апеляційним господарським судом Закарпатської області) та 19 березня 2012 року (прийняття постанови Вищим господарським судом України) з Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек було виключено запис про обтяження нерухомого майна (земельна ділянка площею 0,2700 га на території Зарічанської сільської ради, ур. «Кипи» Іршавського району Закарпатської області).
Позивач 16 липня 2018 року звернувся до державного реєстратора з заявою про скасування запису про обтяження/внесення запису про скасування державної реєстрації за номером 8540379, оскільки постанову Львівського апеляційного господарського суду Закарпатської області від 19 жовтня 2011 року у справі № 5008/753/2011, якою було визнано недійсним договір іпотеки № 22.1/357-3.7-08 від 12 березня 2009 року, скасовано Постановою Вищого господарського суду України від 19 березня 2012 року.
Відповідачем 16 липня 2018 року прийнято рішення № 42070607, яким заявнику (АТ «РОДОВІД БАНК») відмовлено у вчиненні реєстраційних дій за його заявою від 16 липня 2018 року про скасування запису про обтяження/внесення запису про скасування державної реєстрації за номером 8540379.
Вважаючи, що оскаржуваним рішенням відповідач позбавив позивача права на відновлення статусу іпотекодержателя в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за договором іпотеки № 22.1/357-3.7-08 від 12 березня 2009 року, позивач звернувся до суду із позовом.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про неможливість розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства як такої, у якій відсутні ознаки публічно-правового спору, а дана справа є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором між позивачем та ТОВ  "Калина-Закарпаття", який пов`язаний з виконанням умов кредитного та іпотечних договорів.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. У свою чергу, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті  4 КАС).
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої).
У пункті 7 частини першої статті 4 КАС визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.
Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Як установлено матеріалами справи, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з виключенням із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації про нього як іпотекодержателя спірної земельної ділянки згідно договору іпотеки, що укладений з ТОВ «Калина-Закарпаття». Позивач у даному спорі оскаржує відмову відповідача скасувати запис про виключення згаданого запису з реєстру.
Отже, заявлені у справі вимоги є похідними при вирішенні судом питання щодо виконання умов договору іпотеки та набуття позивачем прав іпотекодержателя за договором.
Таким чином, предметом розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення державного реєстратора як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки виконання умов цивільно-правової угоди, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Вирішення господарськи судом спору щодо недійсності договору іпотеки наведених висновків суду не спростовує.
За правилами пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
З огляду на суб`єктний склад учасників справи й те, що спірні правовідносини пов`язані з виконанням умов договору іпотеки суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин, а тому має вирішуватися судами за правилами ГПК.
Належним відповідачем у справах за позовом у спорі щодо скасування (відмови у скасуванні) рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що спір у цій справі не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі № 826/3130/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 802/2270/17-а та ін.
Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Від наведених вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні дано спору немає.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в інших справах щодо розмежування спорів цієї категорії підставами позову. Від такої правової позиції Велика Палала Верховного Суду відступила у постанові від 04 вересня 2018 року по справі № 823/2042/16 наголосивши, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про закриття провадження у справі.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

зКеруючись статтями 34, 243, 312, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          І.В. Федотов 

Повний текст постанови складений 06.02.2020.