Ухвала
 
10 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 686/29201/18
провадження № 61-23232ск19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є.В., Сімоненко В. М.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року в справі за поданням старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницького Головного територіального управління юстиції Мірошнікової Валентини Русланівни про звернення стягнення на незареєстроване нерухоме майно,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року старший державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції Мірошнікова В. Р. звернулась до суду з поданням про звернення стягнення на незареєстроване нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме: земельні ділянки загальною площею по 0,06 га кожна для ведення садівництва, що знаходяться на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області в садівничому товаристві «Надія» (далі - СТ «Надія») та належать боржнику на праві власності.
Подання мотивовано тим, що на виконанні Першого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції перебуває зведене виконавче провадження № 59304712, до складу якого входить: ВП № 56607510 про стягнення солідарно на користь публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») в особі Хмельницької філії ПАТ «ВТБ Банк» (згідно з ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 24 червня 2016 року замінено стягувача ПАТ «ВТБ Банк» на його правонаступника ОСОБА_2 ) з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості в сумі 8 684 765,16 грн, судового збору в сумі 3 219,00 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 12,00 грн та ВП №58965690 з примусового виконання виконавчого листа від 28 березня 2019 № 686/29201/18-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Хмельницьктеплокомуненерго заборгованості за послуги теплопостачання в сумі 28 661,60 грн.
Станом на 08 жовтня 2019 року заборгованість за вказаними виконавчими провадженнями не погашена та її загальний розмір у зведеному виконавчому провадженню становить 8 984 042,34 грн.
У ході примусового виконання рішення суду державним виконавцем було виявлено нерухоме майно, а саме: земельні ділянки загальною площею по 0,06 га кожна для ведення садівництва, що знаходяться на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області в СТ «Надія», що належать ОСОБА_1 на праві власності згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 07 листопада 2003 року, виданого державним нотаріусом Хмельницького районного державного нотаріального округу Терлич О. Л., зареєстрованого в реєстрі № 1-1995 та на підставі акта на право власності серії ХМ № 000580 від 01 березня 1995 року, виданого Ружичанською сільською радою.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зазначене нерухоме майно не було належним чином зареєстроване у встановленому законом порядку та відсутній запис щодо його належності боржнику.
Тому враховуючи значний розмір зобов`язань боржника, тривалість часу ухилення від виконання судових рішень та той факт, що ухилення боржника тягне за собою порушення прав та інтересів стягувачів, а також завдає шкоди інтересам держави, оскільки судове рішення не виконуються, державний виконавець просив подання задовольнити.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2019 року у задоволенні подання відмовлено.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2019 року в частині відмови у зверненні стягнення на земельну ділянку загальною площею 0,06 га для ведення садівництва, що знаходиться на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області в СТ «Надія» та належить боржнику на праві власності на підставі акта на право власності від 01 березня 1995 року серії ХМ № 000580, виданого Ружичанською сільською радою, скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
Звернуто стягнення на нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 0,06 га для ведення садівництва, що знаходиться на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області в СТ «Надія», що належить ОСОБА_1 на підставі акта на право власності серії ХМ № 000580, виданого Ружичанською сільською радою 01 березня1995 року.
У решті ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2019 року залишено без змін.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у грудні 2019 року,  ОСОБА_1 просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Відповідно до «Перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 07 лютого 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на день подачі касаційної скарги) підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на день подачі касаційної скарги) суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на день подачі касаційної скарги)  у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумніві щодо їх застосування чи тлумачення. 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у зверненні стягнення на земельну ділянку загальною площею 0,06 га для ведення садівництва, що знаходиться на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області в СТ «Надія» та належить боржнику на праві власності на підставі акта на право власності від 01 березня 1995 року серії ХМ № 000580, виданого Ружичанською сільською радою та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення, яким звернуто стягнення на цю земельну ділянку, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з наступного.
Так, відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Положеннями частини першої статті 18 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на день подачі касаційної скарги) визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У справі «Soering vs UK» від 07 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і талий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції. 
Так, відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на день подачі касаційної скарги) питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. 
Відповідно до положень частини першої статті 48Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина друга статті 48 Закону).
Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Відповідно до частин першої та другої статті 53 Закону виконавець має право стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно, що належать боржнику від інших осіб. Після надходження відомостей про наявність боржника виконавець проводить опис такого майна, накладає на нього арешт, вилучає і реалізує в установленому цим Законом порядку.
Згідно з положеннями статті 50 Закону звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється в разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.
У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.
У разі, якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Судами встановлено, що за інформацією Відділу у Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області у місцевому фонді документації із землеустрою Відділу у Хмельницькому районі документації із землеустрою на прізвище ОСОБА_1 на земельні ділянки площею по 0,06 га кожна з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходяться за адресою Ружичанська сільська рада СТ «Надія» на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 листопада 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Хмельницького районного державного нотаріального округу Терлич О.Л. та державного акта на право власності від 01 березня 1995 року серії ХМ № 000580, виданого Ружичанською сільською радою відсутні.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що відомості щодо реєстрації права власності ОСОБА_1 на зазначені земельні ділянки відсутні.
Земельна ділянка - як об`єкт цивільних прав має бути індивідуально-визначеним нерухомим майном, оскільки являє собою таку частину земної поверхні, яка має встановлені та посвідчені у рамках публічної процедури землеустрою замкнені межі, а отже установлене місце розташування та площу, є об`єктом права власності та характеризується наявністю цільового призначення, що може бути зміненим у встановленому законодавством порядку.
Із листа директора Хмельницької філії ДП «Сетам» від 12 листопада 2018 року за № 1845/38-09-18 вбачається, що у заявках начальника Першого відділу державної виконавчої служби м. Хмельницького Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області з метою внесення в систему інформації про реалізацію земельних ділянок площею 0,06 га, що знаходяться в СТ «Надія», Ружичанської сільської ради, Хмельницького району, Хмельницької області, що належать на праві власності ОСОБА_1 , відсутня інформація щодо присвоєння земельним ділянкам, які підлягають реалізації, кадастрових номерів.
Тому за відсутності ідентифікаційних даних про земельні ділянки, що перебувають у власності боржника ОСОБА_1 , реалізація вказаного нерухомого майна в рамках виконавчого провадження є неможливою.
Судами встановлено, що оцінка спірних земельних ділянок проведена експертом.
Доводи касаційної скарги про те, що земельна ділянка не є особистою власністю ОСОБА_1 , а спільною власністю подружжя є безпідставними, оскільки відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року N 15, Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року N 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.
Крім того, звернення стягнення на земельну ділянку не перешкоджає іншим особам звернутись з вимогою про виключення їх частки з спільного майна подружжя, якщо вважають, що їх право порушено.
Доводи касаційної скарги про те, що взагалі відсутні підстави для примусового виконання рішення суду шляхом звернення боргу на майно, оскільки  ОСОБА_1 рекомендованим листом на ім`я державного виконавця повідомив, що добровільно виконує рішення суду та долучив до листа копію квитанції про оплату боргу, не спростовують висновку суду апеляційної інстанції про необхідність звернення стягнення на земельну ділянку, оскільки відповідно до копії квитанції наданої ОСОБА_1 ним сплачено суму боргу у розмірі 200,00 грн, а загальний розмір заборгованості у зведеному виконавчому провадженню становить 8 984 042,34 грн.
Зі змісту касаційної скарги, судового рішення, що оскаржується, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності, а також правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на день подачі касаційної скарги), для скасування судового рішення, що оскаржується, відсутні.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на день подачі касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за поданням старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницького Головного територіального управління юстиції Мірошнікової Валентини Русланівни про звернення стягнення на незареєстроване нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникам. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко