Постанова
Іменем України
 
11 грудня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 757/36411/17-ц
провадження № 61-2093св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 Ігнатенко Владислав Юрійович в інтересах держави в особі Київської міської ради,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року у складі судді Матійчук Г. О. та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Саліхова В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У червні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6   Ігнатенко В. Ю. в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - КМР) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що під час досудового розслідування кримінального провадження від 08 серпня 2016 року                                 № 12016100060005279 встановлено, що нежитлове приміщення на АДРЕСА_1, яке належить територіальній громаді м. Києва в особі КМР, вибуло з її володіння без волі власника. Зазначений будинок включено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з рішенням КМР від 22 травня 2013 року № 359/9416 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення КМР від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва». Рішенням КМР                     від 08 жовтня 2015 року № 128/2031 «Про повернення історичних назв вулицям і провулкам у місті Києві» вулиця Аістова перейменована на провулок Іпсилантієвський. 
 
Відповідно до інформації, наданої Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією від 10 жовтня 2016 року № 105/01-3223/1, у АДРЕСА_1 є 177 квартир та 2 нежитлових приміщення (№ НОМЕР_1 та № 179). Нежитлове приміщення першого поверху № НОМЕР_1 згідно з поверховим планом загальною площею НОМЕР_2,1 кв. м, проте реальна площа цього приміщення становить 182,6 кв. м, із них: нежитлові приміщення № 1-8 (групи приміщень № НОМЕР_1) відповідно до свідоцтва на право власності від 13 жовтня 2008 року № 1335-В, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва, передані на праві приватної власності ТОВ «Ол-гранд»; інша частина приміщень (групи приміщень № НОМЕР_1) площею 88,08 кв. м із 13 серпня 2005 року на підставі розпорядження Печерської районної у     м. Києві ради від 09 серпня 2004 року № 978 надано в орендне користування Комунальному підприємству Київської обласної ради «Побутрадіотехніка» (19 серпня 2010 року перейменоване на КП «Лілея» Київської обласної ради). 20 листопада      2014 року КП «Лілея» відмовилось від приміщення, та з 21 листопада 2014 року вказане приміщення рахувалось як вільне. Згідно з інвентаризацією нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1, проведену      КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району           м. Києва» частина нежитлового приміщення № НОМЕР_1 площею 88,1 кв. м використовується для власних потреб ЖЕД «Липкижитлосервіс». Згідно з інформацією, наданою Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією від 11 листопада 2016 року № 105/01-3743/1 та Департаменту комунальної власності м. Києва від 15 листопада 2016 року № 062/11/10-11508, приватизація частини нежитлового приміщення № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1, площею 88,1 кв. м, не здійснювалась. Частина нежитлового приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 88,1 кв. м на АДРЕСА_1 є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі КМР та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». 
 
Відповідно до інформації, наданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» від 29 вересня 2016 року № 432-4530 встановлено, що до останнього звернувся ОСОБА_2 із договором купівлі-продажу від 10 лютого 2016 року квартири АДРЕСА_4. 10 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 став власником квартири АДРЕСА_4 в Печерському районі м. Києва, загальна площа якого складає 92,11 кв. м, житлова - 55,93 кв. м.
 
У свою чергу ОСОБА_3 набув право власності на квартиру від ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2015 року № 853, зареєстрованого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л. В.
 
Згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2015 року вказана квартира належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 листопада 2006 року, виданого на підставі розпорядження відділу приватизації державного житла Печерської районної в м. Києві державної адміністрації                    від 15 листопада 2006 року за № 37685, зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 04 лютого 2007 року у реєстрову книгу за № 2362.
 
Відділ приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в м. Києві державної адміністрації приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_4, не оформлював, розпорядження від 15 листопада 2006 року № 37685 не видавав, про що свідчить лист Печерської районної в м. Києві державної адміністрації                     від 11 листопада 2016 року № 105/01-3743/1.
 
Крім того, Київське міське бюро технічної інвентаризації не виготовляло довідку       від 08 лютого 2016 року № 94, та не реєструвало право власності на квартиру АДРЕСА_4, про що свідчить лист від 06 вересня   2016 року № 11610 (И-2016). Згідно з інформацією Київського міського бюро технічної інвентаризації від 10 листопада 2016 року № 14302 (И-2016), за реєстраційним номером 2362 проведена реєстрація права власності на квартири за адресою:          АДРЕСА_5. Вказане нерухоме майно фактично згідно з технічним планом та місцем розташування не є квартирою, а є частиною нежитлового приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 88,08 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Квартира № НОМЕР_2 у будинку не обліковується. Отже, за ОСОБА_2, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 липня 2017 року              № 87217453, зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4, яка фактично є частиною нежитлового приміщення   № НОМЕР_1 у цьому будинку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва. Враховуючи те, що ОСОБА_4 не набув право власності на квартиру АДРЕСА_4, оскільки свідоцтво на право власності на неї не отримував, останній не мав законних підстав для її продажу. Отже, договір купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2015 № 853, укладений між ОСОБА_4, від імені якого діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_3 є нікчемним правочином, спрямованим на незаконне заволодіння частиною нежитлового приміщення, яке належить територіальній громаді м. Києва, оскільки порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі Київської міської ради, як органу, уповноваженого розпоряджатись майном територіальної громади м. Києва.
 
Враховуючи, що частина нежитлового приміщення загальною площею 88,8 кв. м на АДРЕСА_1, Київською міською радою не відчужувалась, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося. У зв'язку зі встановленням фактичного вибуття приміщення з комунальної власності, то останнє відчужено особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна. Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, таким чином не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади м. Києва.
 
У зв'язку із тим, що КМР, вже протягом 1,5 року з моменту встановлення вибуття нежитловго приміщення, не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, вказане свідчить про бездіяльність КМР, а тому саме Київською місцевою прокуратурою № 6 пред'являється позов в інтересах держави. 
 
Про порушення прав територіальної громади прокурору стало відомо при здійсненні процесуального керівництва у кримінальному провадженні від 08 серпня 2016 року № 12016100060005279 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, а тому на день звернення до суду строк позовної давності не сплив.
Посилаючись на викладене, заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6   Ігнатенко В. Ю. в інтересах держави в особі КМР просить витребувати від      ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва в особі КМР частину нежитлового приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 88,08 кв. м на АДРЕСА_1, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як об'єкт житлової нерухомості - квартира № НОМЕР_2, загальною площею 92,11 кв. м, житловою - 55,93 кв. м.
 
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва в особі КМР частину нежитлового приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 88,08 кв. м на АДРЕСА_1, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як об'єкт житлової нерухомості - квартира № НОМЕР_2 загальною площею 92,11 кв. м, житловою - 55,93 кв. м. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що КМР рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у ОСОБА_2 відсутні законні підстави набуття права власності на спірне майно, а отже, і підстави для його відчуження, подальша державна реєстрація правочинів щодо цього майна за ним не є самостійним підтвердженням прав особи на об'єкт нерухомості. Таким чином, частина нежитлового приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 88,08 кв. м на АДРЕСА_1, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як об'єкт житлової нерухомості - квартира № НОМЕР_2 загальною площею 92,11 кв. м, житловою площею 55,93 кв. м, - є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі КМР, оскільки нею вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади м. Києва на вказане майно не припинялося.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 рокута постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що судами не встановлено справжність чи фальшивість свідоцтва про право власності на житло від 15 листопада 2006 року, всі висновки судів встановлені виключно на підставі переписки, наданої позивачем у вигляді незавірених належним чином копій. Досудове розслідування, матеріали якого стали підставою для звернення позивача з позовом, наскільки йому відомо, не проводиться, слідчий Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Лабузова Т. В., яка його «здійснює», не проводила та не проводить будь-яких слідчих (розшукових) дій, спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження. Крім того, суд першої інстанції проявив неабияку оперативність у розгляді цієї справи. 
 
У березні 2019 року Київська місцева прокуратура № 6 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що спірне нерухоме майно є комунальною власністю, і Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, у сфері управління якої перебувають вказані приміщення, реалізовувала свої правомочності щодо розпорядження останніми. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

 
Обставини встановлені судами
 
Будинок на АДРЕСА_1 включений до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з рішенням КМР від 22 травня 2013 року № 359/9416 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення КМР від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва».
 
Рішенням КМР від 08 жовтня 2015 року № 128/2031 «Про повернення історичних назв вулицям і провулкам у м. Києві» вулиця Аістова перейменована на провулок Іпсилантієвський.
 
Печерська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила Київську місцеву прокуратуру № 6 листом від 10 жовтня 2016 року № 105/01-3223/1 проте, що в будинку АДРЕСА_1 є 177 квартир та 2 нежитлових приміщення (№ НОМЕР_1 та № 179). Нежитлове приміщення першого поверху № НОМЕР_1 згідно з поверховим планом загальною площею НОМЕР_2,1 кв. м
 
Проте реальна площа цього приміщення становить 182,6 кв. м. Із них: нежитлові приміщення № 1-8 (групи приміщень № НОМЕР_1) відповідно до свідоцтва на право власності від 13 жовтня 2008 року № 1335-В, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва, передані на праві приватної власності ТОВ «Ол-гранд»; інша частина приміщень (групи приміщень № НОМЕР_1) площею 88,08 кв. м із          13 серпня 2005 року на підставі розпорядження Печерської районної у м. Києві ради від 09 серпня 2004 року № 978 надано в орендне користування Комунальному підприємству Київської обласної ради «Побутрадіотехніка» (19 серпня 2010 року перейменоване на КП «Лілея» Київської обласної ради). 20 листопада 2014 року         КП «Лілея» відмовилось від приміщення, та з 21 листопада 2014 року вказане приміщення рахувалось як вільне.
 
Згідно з інвентаризацією нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1, проведену КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» частина нежитлового приміщення    № НОМЕР_1 площею 88,1 кв. м використовується для власних потреб ЖЕД «Липкижитлосервіс». Приватизація частини нежитлового приміщення на провулку Іпсилантієвському, площею 88,1 кв. м не здійснювалась та є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі КМР та перебуває на балансі                КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району            м. Києва».
 
10 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 став власником квартири АДРЕСА_4 в Печерському районі м. Києва, загальна площа якого складає 92,11 кв. м, житлова - 55,93 кв. м.
 
У свою чергу ОСОБА_3 набув право власності на вказану квартиру від ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2015 року № 853, зареєстрованого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л. В. 
 
Згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2015 року вказана квартира належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 листопада 2006 року, виданого згідно з розпорядженням відділу приватизації державного житла Печерської районної в м. Києві державної адміністрації                   від 15 листопада 2006 року за № 37685, зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації 04 лютого 2007 року у реєстрову книгу за № 2362. 
 
Відділ приватизації державного житлового фонду управління житлово - комунального господарства та будівництва Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_4, не оформлював. Київським міським бюро технічної інвентаризації не виготовлялася довідка від 08 лютого 2016 року № 94, та не реєструвалося право власності на квартиру АДРЕСА_4, про що свідчить лист від 06 вересня 2016 року № 11610 (И-2016). Згідно з інформацією Київського міського бюро технічної інвентаризації від 10 листопада 2016 року             № 14302 (И-2016) за реєстраційним номером 2362 проведена реєстрація права власності на квартири за адресою: вул. Солом'янська, 14, м. Київ.
 
Згідно з технічним планом та місцем розташування, нерухоме майно не є квартирою, а є частиною нежитлового приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 88,8 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, у цьому будинку не обліковується.
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 травня 2017 року № 87217453 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4, яка фактично є частиною нежитлового приміщення № НОМЕР_1 у цьому будинку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції Україниправовий режим власності визначається виключно законами України.
 
Згідно зі статтею 41 Конституції України та статті 319 ЦК України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.
Стаття 321 ЦК Українивстановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді і управління цим майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
 
Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
 
Відповідно до частини першої статті 24 ГК Україниуправління господарською діяльністю у комунальному секторі економіки здійснюється через систему організаційно-господарських повноважень територіальних громад та органів місцевого самоврядування щодо суб'єктів господарювання, які належать до комунального сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.
 
За змістом статті 388 ЦК Українивипадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
 
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Положення статті 388 ЦК Українизастосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження                № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові                 від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Установивши, що частина нежитлового приміщення № НОМЕР_1 загальною площею      88,08 кв. м на АДРЕСА_1, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як об'єкт житлової нерухомості - квартира № НОМЕР_2 загальною площею 92,11 кв. м, житловою - 55,93 кв. м, знаходиться у будинку, який включено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з рішенням КМР від 22 травня 2013 року № 359/9416 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення КМР від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про витребування спірного майна із незаконного володіння ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України, оскільки частина спірного нежитлового приміщення незаконно, без волевиявлення власника, вибула з комунальної власності міста, що позбавляє КМР в інтересах територіальної громади розпоряджатись нею.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та залишаючи його без змін, суди першої та апеляційної інстанцій із урахуванням норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи аргументи та доводи сторін у справі, дійшли обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для витребування спірного нежитлового приміщення, оскільки воно вибуло із володіння власника - територіальної громади м. Києва поза її волею.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 є ідентичною його апеляційній скарзі, а отже, Верховний Суд аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено. 
 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 рокута постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик