Постанова 
Іменем України
 
09 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 359/2836/15-ц
провадження № 61-27675св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року у складі судді Вознюка С. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Савченка С. І., Білоконь О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права особистої власності на частину земельних ділянок,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права особистої власності на частину земельних ділянок.
 
Уточнена позовна заява мотивована тим, що з 30 квітня 1998 року до 10 серпня 2010 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, проте фактично шлюбні відносини були припинені з червня 2008 року. У період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 було придбано у спільну часткову власність земельні ділянки, які розташовані у с. Проців Бориспільського району Київської області.
ОСОБА_1 вважає, що спірні земельні ділянки були придбані нею за особисті кошти, тому це майно не є спільною сумісною власністю подружжя.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила суд визнати її особистою приватною власністю 1/2 частину земельної ділянки у спільній частковій власності з ОСОБА_3 , загальною площею 0,250 га, з кадастровим номером 3220886001:01:008:0067, яка розташована у с. Проців Бориспільського району Київської області; 1/2 частину земельної ділянки у спільній частковій власності з ОСОБА_3 , загальною площею 0,250 га, з кадастровим номером 3220886001:01:008:0047, яка розташована у с. Проців Бориспільського району Київської області; 1/2 частину земельної ділянки у спільній частковій власності з ОСОБА_3 , загальною площею 0,198 га, з кадастровим номером 3220886001:01:008:0108, яка розташована у с. Проців Бориспільського району Київської області.
 
Справа переглядалась судами неодноразово. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Останнім рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів того, що спірні 1/2 частина земельних ділянок були придбані нею за її особисті грошові кошти, а не за спільні кошти подружжя.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів щодо придбання спірних частин земельних ділянок за особисті грошові кошти надала розписку від 15 березня 2007 року, яка не є належним та допустимим доказом на підтвердження отримання позивачкою грошових коштів в дар від своєї матері ОСОБА_4 Ця розписка нотаріально не посвідчена, що свідчить про її нікчемність як договору дарування. Також ця розписка не може вважатися підтвердженням факту, що саме ці грошові кошти витрачені на придбання спірних 1/2 частин земельних ділянок. Показання свідків не можуть бути доказами передавання грошових коштів за розпискою.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року та ухвалу Київської області від 12 жовтня 2017 року і направити справу на новий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості. При ухваленні рішення суди попередніх інстанцій у порушення вимог частини другої статті 1047 ЦК України не взяли до уваги розписку від 15 березня 2007 року про передачу ОСОБА_4 в дар ОСОБА_1 30 000 доларів США для купівлі земельної ділянки в с. Проців Бориспільського району Київської області та показання свідків, які підтверджували факт отримання грошових коштів. Також судом першої інстанції не було допитано відповідача та його представника в якості свідків у порушення вимог пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», відповідно до якого розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК України 2004 року про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (статті 184 ЦПК України 2004 року), не можуть використовуватися як засіб доказування.
Крім того, матеріали цієї справи не містять доказів отримання відповідачем будь-якого самостійного заробітку (доходу) у період перебування у шлюбі з позивачем.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзиви на касаційну скаргу від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надходили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року та ухвалу Київської області від 12 жовтня 2017 року і витребувано із Бориспільського міськрайонного суду Київської області цивільну справу № 359/2836/15-ц.
 
У травні 2018 року цивільну справу № 359/2836/15-ц передано до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 квітня 1998 року до 10 серпня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
 
26 квітня 2007 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладеного договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купили кожен в рівних частинах земельну ділянку, площею 0,250 га, кадастровий номер 3220886001:01:008:0067, розташовану в с. Проців Бориспільського району Київської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, вартістю 113 625 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2246. 
 
Також 26 квітня 2007 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купили кожен в рівних частинах дві земельні ділянки, площею 0,250 га, кадастровий номер 3220886001:01:008:0047, та площею 0,198 га, кадастровий номер 3220886001:01:008:0108, розташовані в с. Проців Бориспільського району Київської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, вартістю 203 616 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2251. 
 
На підставі цих договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки.
 
Відповідно до пункту 11 договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 26 квітня 2007 року ці договори посвідчено за згодою дружини ОСОБА_6 та за згодою чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що також підтверджується нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_2 від 24 квітня 2007 року.
 
ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимоги зазначала, що спірні 1/2 частини земельних ділянок були придбані нею за її особисті грошові кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_1 , та грошові кошти, подаровані їй її матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою від 15 березня 2007 року.
 
Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 01 листопада 1996 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в рівних частинах належну їй на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 16,2 кв.м, загальною площею 37,7 кв.м., за 20 000 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_8 від 01 листопада 1996 року.
 
18 грудня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у позивачки 40 000 доларів США терміном до 18 червня 1998 року без нарахування відсотків.
 
18 грудня 1997 року в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір застави від 18 грудня 1997 року, згідно з яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в заставу квартиру АДРЕСА_2 , що належала йому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 жовтня 1997 року.
 
Відповідно до договору дарування від 14 листопада 1998 року ОСОБА_2 подарував спільній з позивачем дочці ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 .
 
Також судами встановлено, що ОСОБА_2 був засновником Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Хімінтерторг», що підтверджується копією статуту приватного підприємства, свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи, копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копією довідки про включення до єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.
 
Згідно із інформацією Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі за застраховану особу ОСОБА_2 , як за найманого працівника, за період з 01 травня 1998 року до червня 2008 року звітував страхувальник - Приватне підприємство «Виробничо-комерційна фірма «Хімінтерторг», внески за вказаний період страхувальником сплачені.
 
02 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11114014000, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 99 960 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою 12,3 % річних, строк до 02 лютого 2017 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту, 02 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , укладено договір поруки № 93832, за умовами якого ОСОБА_2 поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
У сімейному законодавстві України закріплено презумпцію спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка та дружини у цьому майні є рівними. Ця презумпція може бути спростована стороною, яка надає докази протилежного. Враховуючи положення статей 58, 59 ЦПК України 2004 року такі докази повинні відповідати вимогам незалежності та допустимості.
 
Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку, що у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів того, що спірні 1/2 частини земельних ділянок були придбані нею за її особисті кошти.
 
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України  за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Згідно із частиною п`ятою статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина друга статті 215, частина перша статті 216 ЦК України).
 
Розписка про дарування грошових валютних коштів від 15 березня 2007 року нотаріально не посвідчена. Це свідчить про її нікчемність як договору дарування і вона не може вважатися підтвердженням того факту, що саме зазначені у ній грошові кошти витрачені на придбання спірних 1/2 частин земельних ділянок за договорами купівлі-продажу від 26 квітня 2007 року. З наведених підстав участь свідків  ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не є належним та допустимим доказом факту передання вказаних грошових кошів та факту вчинення договору дарування між позивачкою та ОСОБА_7
 
Доводи касаційної скарги були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, їм дана належна правова оцінка, тому колегія суддів їх відхиляє як необґрунтовані.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк

           І. А. Воробйова

          Р. А. Лідовець