Постанова
Іменем України
 
24 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 639/8114/15
провадження № 61-39525св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_4 ,
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова у складі судді Іванової І. В.                        від 26 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,                       від 24 травня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.
 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 2001 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , під час якого за договором купівлі-продажу від 19 вересня 2002 року була придбана квартира АДРЕСА_1 , та оформлена на його дружину. У 2013 році ОСОБА_3 померла. Він постійно проживав в спірній квартирі, але спадщину після смерті дружини не оформив. У серпні 2015 року він дізнався про існування договору купівлі-продажу вказаної квартири, що був укладений 15 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Оскільки його дружина ОСОБА_3 відчужила квартиру без його згоди як другого з подружжя, зміст договору не відповідає вимогам закону, має ознаки фіктивності, тому з урахуванням уточнень позивач просив визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2009 року. 
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Справа розглядалась судами неодноразово.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області                   від 24 травня 2018 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що на момент укладення ОСОБА_5 оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири у серпні 2009 року набрало законної сили судове рішення від 24 квітня 2009 року, яким вказану квартиру визнано особистою приватною власністю останньої, а тому вона мала право розпорядитись цим майном без згоди ОСОБА_1 .Разом із тим відсутні правові підстави, передбачені статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1   просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_3 набрало законної сили не у квітні 2009 року, як помилково вважали суди, а у листопаді                         2016 року, тому на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу цієї квартири остання не мала права її відчужувати без згоди свого чоловіка ОСОБА_1 . 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від  09 липня 2018 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 20 січня 2001 року до 13 серпня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. 
 
19 вересня 2002 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 січня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області                         від 31 березня 2016 року, задоволено позов ОСОБА_1 , розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня                 2009 року квартиру АДРЕСА_1 визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 
 
15 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заочне рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2009 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано ухвалу Апеляційного суду Харківської області                          від 23 лютого 2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заочне рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2009 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , заочне рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2016 року залишено без змін.
 
На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 лютого 2015 року ОСОБА_1 виселено зі спірної квартири та знято з реєстраційного обліку за цією адресою.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
 
Статтями 316-319, 328 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
 
Відповідно до частин першої - другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Згідно із положеннями статті 57 СК України особиста власність кожного з подружжя - це майно, яке незалежно від наявності шлюбу чи його розірвання залишається у власності кожного з подружжя та не ділиться після розлучення.
 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Законна сила рішення суду - це особлива властивість рішення як акта правосуддя, яка полягає у тому, що після набрання ним законної сили воно стає обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб і громадян. Це об`єктивний момент в часі, з якого рішення суду стає обов`язковим до виконання на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті                    14 ЦПК України 2004 року).
 
Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічну норму містить частина четверта статті 82 ЦПК України.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку, що  на момент укладення ОСОБА_3 оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири у серпні 2009 року набрало законної сили судове рішення від 24 квітня 2009 року, яким вказану квартиру визнано особистою приватною власністю останньої, а тому вона мала право розпорядитись цим майном без згоди ОСОБА_1 .
 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Матеріали справи містять беззаперечні докази, що спірну квартиру                    ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 та спростування у судовому порядку презумпції належності спірної квартири до спільного майна подружжя. Оскаржуючи судові рішення про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 та про належність спірної квартири до особистої приватної власності останньої, які залишені без змін судами вищих інстанцій, ОСОБА_1 вказані обставини не спростував.
 
Враховуючи зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову її колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який заперечував її право розпоряджатися належною їй власністю на користь ОСОБА_4 .
 
Щодо фіктивності правочину
 
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Згідно із роз`ясненнями, які містяться у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.
 
Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.
 
При цьому суди обґрунтовано встановили відсутність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним, оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_3 та                 ОСОБА_4 , укладаючи спірний договір купівлі-продажу, не мали намір досягти обумовлених ним юридичних наслідків.
 
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2018 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара