ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" січня 2020 р.           Справа№ 910/1755/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Куксова В.В. 
          Яковлєва М.Л. 
 
          при секретарі                Токарева А.Г.
за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 22.01.2020.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" 
та  Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем"
на рішення           Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 
у справі у справі № 910/1755/19 (суддя Зеленіна Н.І.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та  Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія      "Форінт" 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Теремплюс"
про визнання Договору відступлення права вимоги та Договору      відступлення прав недійсними
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №   910/1755/19 в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погодившись з вказаним рішенням, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр та Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 повністю та ухвалити нове рішення у справі № 910/1755/19, яким задовольнити позовні вимоги  Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр та Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем".
Також у апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивоване тим, що оскаржуване рішення суду скаржник отримав 18.09.2019.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена.
Також скаржники зазначають, що місцевим господарським судом не встановлено що укладення Договору №44 відступлення права вимоги від 25.06.2018, Договору відступлення прав за договорами застави від 25.06.2018 відбулося в порушення ст. 6, ст. 13, ч. 3 ст. 91, ч. 3 ст. 512, ст. 513, ст. 1054, Глави 73 Цивільного кодексу України, ст. 49, ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа до яких відповідач ТОВ «Теремплюс» не відноситься. 
04.11.2019 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів передані на розгляд колегії суддів у складі: Шаптала Є.Ю. (головуючий суддя), Куксов В.В., Яковлєв М.Л.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр та Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі № 910/1755/19 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 18.11.2019 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр та Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" на рішення Господарського суду м. Києва від 02.07.2019 у справі № 910/1755/19 та призначено до розгляду на 18.12.2019.
04.12.2019 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія      "Форінт" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також вказує на те, що судом першої інстанції проаналізовано правову природу оскаржуваного Договору відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018 згідно умов договору, та зроблено висновок про те, що договір не є договором факторингу у розумінні чинного законодавства.
05.12.2019  через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Теремплюс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 відкладено розгляд справи на 22.01.2020.
02.01.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивачів надійшло клопотання про долучення копій рішень господарського суду. Та додатково зазначає про те, що згідно ухвали господарського суду міста Києва від 08.04.2015 у справі № 910/24368/14 про банкрутство ТОВ «Полірем» затверджено реєстр вимог кредитора ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» до ТОВ «Полірем» на загальну суму 14228296,58 грн. Проте, відступлення права вимоги відбулося на суму 16075940,76 грн., яка не підтверджена доказами на підставі яких ТОВ «Теремплюс» вимагає з ТОВ «Полірем-Центр» та ТОВ «Полірем» сплатити вказану суму.
21.01.2020 та 22.01.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія      "Форінт" надійшли пояснення на клопотання позивачів про долучення до матеріалів справи копій судових рішень. Також зазначає, що Банком нараховувалась заборгованість за відсотками ТОВ «Полірем-Центр», оскільки відносно останнього боржника триває стадія виконавчого провадження, процедура банкрутства відносно нього не порушувалась. А тому Банк продовжував нараховувати відсотки на прострочену кредитну заборгованість ТОВ «Полірем-Центр» за кредитним договором №010/42-0-1/854, що не суперечить вимогам ст. 536 ЦК України та умовам кредитного договору.
Також в своїх пояснення останній зазначає про те, що різниця між сумою визнаних грошових вимог Банку до ТОВ «Полірем» та ТОВ «Полірем-Центр» (як майнового поручителя) в межах справи про банкрутство ТОВ «Полірем» та сумою нарахованої загальної заборгованості боржників, згідно реєстру відступлення прав вимоги від 11.04.2018, зумовлена тим, що заборгованість боржників перед АТ «РайффайзенБанк Аваль» обраховувалась в різні періоди часу, з проміжком майже в 4 роки та збільшилась вона на суму нарахованих відсотків на непогашену кредитну заборгованість боржників перед Банком за цей період.
В судовому засіданні 22.01.2020 представники скаржників підтримали доводи викладені в апеляційній та просив задовольнити її, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №     910/1755/19 скасувати.
В судовому засіданні 22.01.2020 представник відповідача-1 заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахування відзиву на апеляційну скаргу поданого під час апеляційного провадження та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №     910/1755/19 залишити без змін.
В судовому засіданні 22.01.2020 представник відповідача-2 заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахування відзиву на апеляційну скаргу поданого під час апеляційного провадження та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №     910/1755/19 залишити без змін.
Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.    В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 12.07.2006р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", та позичальниками, Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр", Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем, Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем Баухемі" укладено Генеральну кредитну угоду № 010/02-01/02/159.
Згідно з п. 1.1 Генеральної кредитної угоди Кредитор надає Позичальникам кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в Угоді та кредитних договорах, укладених в її рамках. Договори, укладені в рамках цієї Угоди, є її невід`ємними частинами. 
У відповідності до п.2.5 Генеральної кредитної угоди, забезпеченням виконання зобов`язань позичальників є застава (іпотека) нерухомості, основних засобів, товарів в обігу, товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем", застава (іпотека) нерухомості, товарів в обігу, товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр", застава товарів в обігу, що належать товариству з обмеженої відповідальністю "Полірем-Баухемі", застава (іпотека) нерухомості, основних засобів, що належать товариству з обмеженою відповідальністю "Полірем-Логістика".
Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" в рамках зазначеної Генеральної кредитної угоди укладено з публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" кредитний договір № 010/42-0-1/853 від 16.11.2011р. та договори забезпечення: договір застави (іпотеки) № 010/02-01/03/159/1 від 14.07.2006р., відповідні договори застави.
Рішенням господарського суду м. Києва у справі №5011-33/18786-2012 задоволено грошові вимоги публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр".
Позивачі вказують, що 02.07.2018р. на поштову адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем- Центр", від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" надійшло повідомлення від 25.06.2018р. про відступлення прав вимоги Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (Кредитор), на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Теремплюс" (Набувач) (надалі- відповідач-2) та проханням здійснювати виконання всіх зобов`язань за Кредитними договорами та Договорами забезпечення на користь нового кредитора у зобов`язанні - "Теремплюс".
В указаному повідомленні зазначено що відступлення прав вимоги відбулось за Генеральною кредитною угодою від 12.06.2006р., № 010/02-01/02/159/1, кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011р., укладеним між АТ "Райффайзен Банк Аваль" і ТОВ "Полірем-Центр" на суму основного боргу -7 188 935,56 грн.; суму процентів за розрахунком суми заборгованості за користування кредитними коштами - 6 002 200, 81 грн.; сума штрафних санкцій - 699 832, 58 грн., всього: 13 890 973,95 грн.; Генеральною кредитною угодою від 12.06.2006р., № 010/02-01/02/159/1, кредитним договором № 010/42-0- 1/853 від 16.12.2011р., укладеним між АТ "Райффайзен Банк Аваль" і ТОВ "Полірем" на суму основного боргу - 230 752,99 грн.; сума процентів за розрахунком суми заборгованості за користування кредитними коштами - 880 673, 04 грн.;сума штрафних санкцій-1 073 540, 78 грн. Всього: 2 184 966,81 грн.; Договором застави транспортних засобів № 12/14/1132 від 28.11.2010р., зареєстрованого в реєстрі за № 3087 від 28.12.2010р., зі всіма додатковими угодами до нього, що укладений між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Полірем"; Договором застави транспортних засобів № 12/14/1133 від 28.11.2010р., зареєстрованого в реєстрі за № 3089 від 28.12.2010р. зі всіма додатковими угодами до нього, що укладений між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Полірем", ТОВ "Полірем-Центр"; Договором застави (іпотеки) № 010/02- 01/03/159/1, зареєстрованого в реєстрі за номером 4721 від 14.06.2006р., що укладений між AT "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Полірем", ТОВ "Полірем-Центр", ТОВ "Полірем Баухемі", ТОВ "Полірем-Логістика"; Договором застави товарів в обігу № 12/14/1128 від 28.12.2010р., що укладений між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Полірем-Центр".
Позивачі також вказують, що на поштову адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр", поштові адреси засновників товариства, якими є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4 від відповідача-2, Товариства з обмеженою відповідальністю "Теремплюс", надійшли вимоги від 27.06.2018р. про перерахування коштів у строк 7 днів Товариству з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" у загальної сумі 13 890 973,95 грн. на банківський рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "Теремплюс".
Вказаними вимогами повідомлено, що відповідно до договору від 11.04.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" отримало від Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" права вимоги за кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011р.; та за договором відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Теремплюс" отримало від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" права вимоги за кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011р. Заборгованість по кредитному договору становить 13 890 973, 95 грн., та складається із суми основного боргу в розмірі 7 188 935,56 грн.; суми процентів за користування кредитними коштами в розмірі 6 002 200, 81 грн.; суми штрафних санкцій за несвоєчасне повернення грошових коштів у розмірі 699 832, 58 грн. 
З позовної заяви вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" вважає, що під час укладання Договору № 44 відступлення права вимоги від 25.06.2018р. та Договору відступлення прав за договорами застави від 25.06.2018р. відбулось порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Теремплюс" вимог чинного законодавства України, що обумовлює незаконність вимог ТОВ "Теремплюс" до ТОВ "Полірем-Центр".
Беручи до уваги викладене, ТОВ "Полірем-Центр" просив суд визнати недійсними Договір відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018р., Договір відступлення прав за договорами застави від 25.06.2018р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. та зареєстрований за № 1425), укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Теремплюс".
Товариство з обмеженою відповідальністю "Полірем" (позивач-2) в обґрунтування заявлених вимог зазначає, що рішенням господарського суду міста Києва у справі № 5011-34/18839-2012 задоволено грошові вимоги Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем".
На адресу ТОВ "Полірем" 02.07.2018р. від ТОВ "Форінт" надійшло повідомлення від 25.06.2018р. про відступлення прав вимоги ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" (Кредитор), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Теремплюс" (Набувач) та проханням здійснювати виконання всіх зобов`язань за Кредитними договорами та Договорами забезпечення на користь нового кредитора у зобов`язанні - Набувача.
У повідомленні зазначено, що відступлення прав вимоги відбулось за:Генеральною кредитною угодою від 12.06.2006р., № 010/02-01/02/159/1, кредитним договором № 010/42-0-1/854 від 16.12.2011р., укладеним між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" і ТОВ "Полірем-Центр", на суму основного боргу  в розмірі 7 188 935,56 грн.; суму процентів за користування кредитними коштами в розмірі 6 002 200, 81 грн.; суму штрафних санкцій у розмірі 699 832, 58 грн., всього: 13 890 973, 95 грн.; Генеральною кредитною угодою від 12.06.2006р., № 010/02-01/02/159/1, кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011р., укладеним між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" і ТОВ "Полірем" на суму основного боргу в розмірі 230 752,99 грн.; суму процентів за користування кредитними коштами в розмірі 880 673, 04 грн.; суму штрафних санкцій в розмірі 1 073 540, 78 грн., всього: 2184 966,81 грн; Договором застави транспортних засобів № 12/14/1132 від 28.11.2010р., зареєстрованого в реєстрі за № 3087 від 28.12.2010р. зі всіма додатковими угодами до нього, укладеним між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Полірем"; Договором застави транспортних засобів № 12/14/1133 від 28.11.2010р. зі всіма додатковими угодами до нього, укладеним між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Полірем", ТОВ "Полірем-Центр"; Договором застави (іпотеки) № 010/02- 01/03/159/1, укладеним між AT "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Полірем", ТОВ "Полірем-Центр", ТОВ "Полірем Баухемі", ТОВ "Полірем-Логістика"; Договором застави товарів в обігу № 12/14/1128 від 28.12.2010р., укладеним між  АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Полірем-Центр".
Позивач-2 також вказує, що на його поштову адресу та поштові адреси засновників товариства надійшли вимоги від 27.06.2018р. про перерахування коштів у строк 7 днів Товариству з обмеженою відповідальністю "Полірем" у загальному розмірі 2 184 966, 58 грн. на банківський рахунок ТОВ "Теремплюс".
Вказаними вимогами повідомлено ТОВ "Полірем" та його засновників, що відповідно до договору від 11.04.2018р. ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" отримало від ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" права вимоги за кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011р.
У відповідності до договору відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018р. ТОВ "Теремплюс" отримало від ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" права вимоги за кредитним договором № 010/42-0-1/853 від 16.12.2011р., заборгованість за яким становить 2 184 966,81 грн. 
Товариство з обмеженою відповідальністю "Полірем" вважає, що укладання Договору № 44 відступлення права вимоги від 25.06.2018р. та Договору відступлення прав за договорами застави від 25.06.2018р. відбулось в порушення ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" та ТОВ "Теремплюс" вимог чинного законодавства України, що обумовлює незаконність вимог ТОВ "Теремплюс" до ТОВ "Полірем".
Отже, Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем" заявлено позовні вимоги про визнання недійсними Договору відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018р., Договору відступлення прав за договорами застави від 25.06.2018р., укладених між ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" та ТОВ "Теремплюс".
Оспорювані договори відступлення права вимоги, на думку позивачів підлягають визнанню недійсними з огляду на те, що за своєю правовою природою являються договорами факторингу, а не договорами відступлення права вимоги.
Позивачі вказують, що Договором №44 передбачено, що грошова вимога до боржників (ТОВ "Полірем", ТОВ "Полірем-Центр") уступається кредитором (ТОВ "Фінансова компанія "Форінт") в обмін на грошові кошти, які новий кредитор (ТОВ "Теремплюс") зобов`язався сплатити останньому, тобто за умовами Договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржників).
Відповідно до п.1.1, п.1.2, п. 1.3 Договору № 44 від 25.06.2018р. первісний кредитор ТОВ "Фінансова Компанія "Форінт" в порядку і на умовах, визначених цим договором, відступає новому кредитору ТОВ "Теремплюс" належне первісному кредитору право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, а новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, яка визначена у п.2.1.1 - 100 000,00 грн. в день підписання цього договору.
Згідно з п.4.2 Договору, до Нового кредитора переходять всі права кредитора, що належали до цього Первісному кредитору згідно Кредитного договору, Договорів забезпечення виключно за умови зарахування у повному обсязі суми за відступлення Права вимоги на поточний рахунок Первісного кредитора, зазначений у п. 2.1.1 Договору.
З матеріалів справи вбачається, що платіжним дорученням № 35 від 23.06.2018р. ТОВ "Теремплюс" перераховано на банківський рахунок ТОВ "Фінансова Компанія "Форінт" грошові кошти у сумі 100 000,00 грн., як оплата за відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договорами забезпечення, згідно Договору відступлення права вимоги № 44 від 25.06.2018р..
Згідно з п. 1.4. Договору №44, право вимоги переходить до нового кредитора з моменту зарахування суми за відступлення права вимоги на умовах, які визначені у п.2.1.1. цього договору, про що складається відповідний акт приймання-передачі права вимоги.
25.06.2018р. на виконання умов договору № 44, сторонами підписано акт приймання-передачі права вимоги, який є невід`ємною частиною Договору та відповідно до якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор, ТОВ Теремплюс", прийняв право грошової вимоги на отримання всіх грошових коштів від ТОВ "Полірем-Центр" на суму 13 890 973, 95 грн., та від ТОВ "Полірем" на суму 2 184 966,81 грн., а також прийнято право грошової вимоги за договорами забезпечення.
Тому, позивачі зазначають, що з урахуванням розміру заборгованості, право вимоги якої відступлено згідно з п.1.3 Договору та ціни, погодженої в цьому Договорі, слід дійти висновку, що різниця (15 975 940, 76 грн.) є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримав за договором факторингу ТОВ "Фінансова компанія "Форінт".
Разом з тим, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт", має статус фінансової установи, проте відомості про Товариство з обмеженою відповідальністю "Теремплюс" до Державного реєстру фінансових установ не вносились, і статусу фінансової установи ТОВ "Теремплюс" не набуло.
Позивачі вважають, що вищенаведене, враховуючи суб`єктний склад сторін оспорюваних правочинів, свідчить про те, що укладений між кредитором та набувачем договір про відступлення права вимоги за своєю юридичною природою є договором факторингу.
Отже, позивачі вказують, що спірні договори відступлення прав вимоги укладено відповідачами з порушенням вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу, що, відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зумовлює їх недійсність.
Відповідачі, заперечуючи проти позову, зазначали, що оспорювані договори повністю відповідають вимогам чинного законодавства України, а позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими і не відповідають фактичним обставинам справи.
Згідно з ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Як встановлено ст. 11 Цивільного кодексу України, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Згідно з ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов`язковість договору для виконання сторонами.
В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1077 Кодексу встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 
За правилами ст. 1078 Кодексу, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. 
У відповідності до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Місцевим господарським судом вірно встановлено, що в оспорюваних Договорах відсутні положення, які дають підстави вважати, що за своєю правовою природою вони являються саме договорами факторингу. 
Наведене також підтверджується Висновком науково-правової експертизи №9272 з питань правової природи договорів від 25 березня 2019 року.
Чинним законодавством України визначено таку правову природу договору, як відступлення права вимоги.
Згідно з ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. 
Відповідно до ст. 512 Кодексу передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 
1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 
2) правонаступництва; 
3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 
4) виконання обов`язку боржника третьою особою.  Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. 
Статтею 513 Кодексу встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. 
За правилами ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Як передбачено статтями 515, 516 Кодексу, що заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Згідно з ст. 316, 317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Як встановлено ст. 321 Цивільного кодексу України, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
У відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорювані Договори про відступлення права вимоги, за своєю правовою природою являються договорами про передання кредитором своїх прав іншій особі (відступлення права вимоги), укладеними в порядку ст. 512 Цивільного кодексу України; зміст Договорів не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Сторони при укладенні Договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; Договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Тому посилання скаржників на те що оспорувані догов є договорами факторингу не знайшли свого підтвердження.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Як передбачено ст. 215 Цивільного кодексу України, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зміст правочину, за приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Як встановлено ч. 3 ст. 228 ЦК України, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.  
Отже, для визнання недійсним спірного договору відповідно до вищевказаної норми законодавства, позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачами не доведено невідповідності спірних договорів інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої зі сторін, а також того, що вказані правочини завідомо укладалися з метою порушення таких інтересів, що унеможливлює визнання їх недійсними з цих підстав.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/1755/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та  Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та  Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/1755/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем-Центр" та  Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/1755/19 - залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/1755/19 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.
Повний текст постанови складено 30.01.2020.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 

Судді                                                                                В.В. Куксов

                                                                                М.Л. Яковлєв