Постанова
Іменем України
11 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 520/9662/15-ц
провадження № 61-13584св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Сердюка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 липня 2016 року в складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сєвєрової Є. С., Процик М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом                                    до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 постійно проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності. 
З 2013 року у спірній квартирі проживав ОСОБА_5 , який надавав допомогу ОСОБА_4 , оскільки вона була особою похилого віку, хворіла та потребувала сторонньої допомоги. 
У 2014 році ОСОБА_5 запропонував їй скласти заповіт на його користь та обіцяв доглядати за нею та поховати, на що вона погодилася. Відповідач запросив нотаріуса та на його прохання вона передала документи на квартиру. 
Вказувала, що договір купівлі-продажу вчинила внаслідок помилки про юридичні наслідки договору, оскільки вона в силу похилого віку та за станом здоров`я потребує стороннього догляду, тому, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, мала на меті підписати заповіт. 
Кошти за спірним договором позивач не отримувала та продовжила проживати у квартирі АДРЕСА_1 .
У подальшому стосунки між сторонами стали погіршуватись та у червні 2015 року позивач дізналася, що уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу, хоча вважала, що підписує заповіт. 
ОСОБА_4 вказувала, що її внутрішня воля не відповідала укладеному правочину та підписуючи документ думала, що засвідчує заповіт, оскільки гроші за спірним правочином їй передані не були. 
З ОСОБА_2 вона не обумовлювала ніяких домовленостей щодо відчуження квартири, інше житло у неї відсутнє. Отже позивач у силу свого здоров`я та віку неправильно сприйняла підписаний нею договір купівлі-продажу єдиного житла.
На підставі викладеного ОСОБА_4 просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним та скасувати право власності ОСОБА_2 на цю квартиру.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 19 квітня 2016 року          (в складі судді Калініченко Л. В.) у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не подано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що вона помилилася щодо правової природи укладеного між сторонами правочину та вважала, що укладає саме заповіт. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 кошти за продаж спірної квартири. 
Позивач з допомогою окулярів сама може читати текст, розуміти його значення та писати. Нотаріусом було встановлено дієздатність позивача та роз`яснено їй суть договору-купівлі продажу квартири. ОСОБА_4 надала нотаріусу документи, які необхідні для укладення саме договору купівлі-продажу.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , укладений 14 грудня 2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1125. 
Повернуто у власність ОСОБА_4 вказану квартиру. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 606,32 грн судового збору.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що неправильне сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин договору купівлі-продажу, вплинуло на її волевиявлення під час укладення цього правочину замість заповіту. 
При цьому, судом взято до уваги вік позивача (1930 року народження), її стан здоров`я (страждає захворюваннями, які мають наслідком зниження слуху та пам`яті) та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у неї спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірної нерухомості, проживання ОСОБА_4 у цій квартирі та сплату комунальних послуг після укладення договору. 
Відповідачем не подано належних та допустимих доказів оплати позивачу коштів за продану квартиру.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не подано доказів на підтвердження факту, що у зв`язку з поганим зором та слухом вона не розуміла значення своїх дій та помилялася щодо правової природи правочину. Також у матеріалах справи знаходиться власноручно написана заява ОСОБА_4 .
Кошти за квартиру були передані позивачу до укладення спірного правочину, про що остання власноручно написала заяву, яка посвідчена нотаріусом. У пункті 2 договору купівлі-продажу вказано, що розрахунок вчинено з ОСОБА_4 згідно з вимогами чинного законодавства. Зміст статті 1087 ЦК України та постанови Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» сторонам роз`яснено.
Нотаріус також підтвердив, що він роз`яснив позивачу усі умови договору, вимоги чинного законодавства щодо недійсності правочинів, а вона ( ОСОБА_4 ) засвідчила, що діє добровільно, без будь-якого примусу, розуміючи значення своїх дій та правових наслідків укладення договору купівлі-продажу.
Спірний правочин вчинено дієздатною особою, яка розуміла значення своїх дій та бажала настання відповідних правових наслідків. Позивач сама надала документи, які необхідні саме для укладення договору купівлі-продажу. 
Позивач залишилася проживати у цій квартирі, оскільки вказане майно було придбане відповідачем для свого сина, який навчається в м. Києві, тому там тимчасово не проживав.
Доводи інших учасників справи
У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що кошти за спірну квартиру вона не отримувала, оскільки вважала, що підписує заповіт. 
Позивач залишилася проживати у квартирі, оскільки іншого житла вона не має. У зв`язку з поганим слухом та зором вона не розуміла значення своїх дій, зокрема що підписує договір купівлі-продажу, у неї не було волевиявлення на відчуження цього нерухомого майна. 
Скориставшись похилим віком та станом здоров`я позивача, відповідач неправомірно заволодів квартирою. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
21 вересня 2017 року під час касаційного розгляду справи до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло клопотання ОСОБА_1 про залучення його до участі у справі як правонаступника позивача, оскільки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а він є її єдиним спадкоємцем.
15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в складі п`яти суддів.
Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року касаційне провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника.
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2019 року поновлено касаційне провадження у справі з метою повторного витребування документів від правонаступника ліквідованої нотаріальної контори.
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2019 року витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі спадкову справу щодо спадкового майна померлої ОСОБА_4 , касаційне провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника.
26 листопада 2019 року до Верховного Суду надійшов лист з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі разом з копією спадкової справи.
Ухвалою Верховного Суду від  11 грудня 2019 року поновлено касаційне провадження у справі.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд під час вирішення заяви                  ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_4 
Встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З поданої на виконання ухвали Верховного Суду від 05 червня 2019 року спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 звернувся  ОСОБА_1 , який на підтвердження своїх спадкових прав надав заповіт.
Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу допускає правонаступництво.
З огляду на зазначене, слід залучити до участі у справі ОСОБА_1 як правонаступника  ОСОБА_4 .
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 14 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 
Саганович О. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1125.
У пункті 2 договору купівлі-продажу від 14 грудня 2014 року зазначено, що за домовленістю сторін продаж здійснено за 255 406 грн, які продавець отримала повністю від покупця до підписання цього договору і своїми підписами сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.
Відповідно до запису в медичній картці ОСОБА_4 ,
1930 року народження, страждала захворюваннями, що супроводжувалося зниженням слуху та пам`яті.
Суди встановили, що після укладення спірного правочину, ОСОБА_4 продовжувала проживати у квартирі 
 АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                              і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. 
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість заповіту, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими  обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю та продовження позивачем проживати у квартирі після укладення спірного правочину.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 13 квітня 2016 року у справі 
№ 6-2953цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.
Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що вона є особою похилого віку (1930 року народження) та потребує сторонньої допомоги, фактично проживає у квартирі, яка є її єдиним місцем проживання, в силу свого похилого віку та незадовільного стану здоров`я не розуміла змісту укладеного між сторонами правочину та не мала намірів його укладати, оскільки бажала укласти заповіт.
Крім того,  ОСОБА_4 вказувала на відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження проживати у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу.
Зазначила, що вона не отримувала кошти за договором-купівлі продажу.
В договорі купівлі-продажу зазначено, що розрахунок здійснено відповідно до статті 1087 ЦК України та постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою».
Відповідно до частини третьої статті 1087 ЦК України граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.
Пунктом 1 постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі- продажу) установлено граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 
150 000 грн.
Пунктом 2 вказаної постанови (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі- продажу) встановлено, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 грн, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті).
Встановлено, що у пункту 2 договору купівлі-продажу від 14 грудня 
2014 року зазначено, що за домовленістю сторін продаж здійснено за 255 406 грн.
Проте відповідач не подав до матеріалів справи докази на підтвердження переказу коштів на поточний рахунок позивача за спірну квартиру чи передачу їй грошей у будь-який інший спосіб.
Суди встановили, що ОСОБА_2 у судовому засіданні 01 грудня 2015 року пояснив, що він особисто не був присутній при передачі грошових коштів, не бачив, як передавались гроші  ОСОБА_4  за квартиру.
Позивач вказувала, що з врахуванням безгрошовості правочину у неї не викликало сумніву, що вона підписує заповіт на користь свого знайомого ОСОБА_6 , який надавав їй додаткову допомогу, та підтверджує відсутність у неї наміру продати єдине своє житло.
Апеляційний суд дав належну правову оцінку доводам позивача про відсутність її волевиявлення на відчуження квартири, наявність у неї спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати у квартирі після укладення договору купівлі-продажу, а також врахував вік позивача, її стан здоров`я та потребі у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у неї спірного житла як єдиного, продовження 
проживати у спірній квартирі та сплачувати після укладення договору комунальні послуги, тому дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Суд апеляційної інстанції правильно визнав доведеними посилання  ОСОБА_4 на те, що, будучи особою похилого віку, вона за станом здоров`я дійсно потребувала стороннього догляду, тому, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, волевиявлення позивача на укладення договору купівлі-продажу власної квартири не було вільним і не відповідало її волевиявленню.
Апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин частину першу статті 229 ЦК України, яка передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.
Отже, суд апеляційної інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що кошти за квартиру були передані позивачу до укладення спірного правочину, оскільки відповідачем не надано доказів перерахування коштів за квартиру на поточний рахунок позивача відповідно до постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу), який зазначено в договорі як підставу здійснення розрахунку, не надано доказів вчинення дій, направлених на виконання вказаної постанови.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                 і процесуального права.
Рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 55, 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд                  у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Заяву  ОСОБА_1  про залучення до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_4 задовольнити.
Залучити до участі у справі правонаступника ОСОБА_4 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ОСОБА_1 .
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький 
В. В. Сердюк
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська