Постанова
Іменем України
 
11 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 595/223/17
провадження № 61-30517св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром»,
 
розглянув у судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 рокуу складі колегії суддів: Сташківа Б. І., Хома М. В., Костів О. З.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» (далі - ТОВ «Бучачагрохлібпром») про стягнення індексації по непроіндексованій заробітній платі, поновлення на роботі та стягнення санкцій за несвоєчасно виплачені доходи.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20 березня 2013 до 13 травня 2016 року він працював на посаді радника з економічних питань                       ТОВ «Бучачагрохлібпром». Наказом ТОВ «Бучачагрохлібпром» № 300 від 11 травня 2016 року його переведено на посаду бухгалтера на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника, однак він відмовився від переведення. Після цього, наказом відповідача № 315 від 16 травня              2016 року його було звільнено у зв`язку з скороченням штату. Своє звільнення вважає незаконним та безпідставним, оскільки, ніякого скорочення витрат на утримання апарату управління не було. На його думку, при звільненні він мав переважне право на залишення на роботі з урахуванням його рівня кваліфікації.
Крім того, на думку позивача, з ним не було проведено остаточного розрахунку під час звільнення відповідно до статті 116 КЗпП України, а тому до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення статті 117 КЗпП України.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог,  ОСОБА_1 просив суд: 1) зобов`язати відповідача провести індексацію його доходів за період з березня 2013 року по травень 2016 року та нарахувати йому 1 141,30 грн суми індексації, 502,43 грн втрат доходу через несвоєчасну її виплату (після утримання податків - 1 323,20 грн) та 105 656,25 грн санкцій, пов`язаних з невиплатою сум індексації станом на 01 лютого 2017 року, всього у сумі 106 979,45 грн та виплатити її у терміни передбачені законодавством;             2) зобов`язати ТОВ «Бучачагрохлібпром» поновити його на посаді економічного радника з 17 травня 2016 року як незаконно звільненого;                     3) зобов`язати відповідача провести йому компенсацію за вимушений прогулу в сумі 36 256,77 грн (зменшено на утримані податки); 4) зобов`язати відповідача провести індексацію невиплаченого доходу із за вимушеного прогулу і нарахування штрафних санкцій, пов`язаних з цим в сумі 34 800,73 грн.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необгрунтованими, а позивачем не доведено наявність підстав для їх задоволення.
Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня             2017 року в частині стягнення індексації по непроіндексованій заробітній платі скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.
Стягнуто з ТОВ «Бучачагрохлібпром» на користь ОСОБА_1 індексацію заробітної плати у розмірі 1 643,73 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанцій в частині стягнення індексації по непроіндексованій заробітній платі та ухвалюючи в цій частині нове рішення, дійшов висновку, що позивач обґрунтовано звернувся з позовом про порушення його права на індексацію при нарахуванні заробітної плати. При цьому, апеляційний суд вказав, що оскільки відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком, а індексація є складовою заробітної плати, то строк звернення щодо її стягнення не застосовується. Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на користь ОСОБА_1 з ТОВ «Бучачагрохлібпром» належить стягнути 1 643,73 грн індексації заробітної плати.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2017 року ОСОБА_1  подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано цивільну справу                  № 595/223/17 з Бучацького районного суду Тернопільської області.
На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 29 травня 2018 року справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду. Крім того вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання заявника про розгляд касаційної скарги за його участі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 зазначає, що порушення допущені відповідачем щодо не проведення індексації заробітної плати є триваючим правопорушенням, що, фактично, визнав апеляційний суд, задовольнивши вимогу про виплату частини доходу у зв`язку з несвоєчасністю виплати індексації, а тому щодо таких дій повинні застосовуватись санкції визначені статтею 117 КЗпП України.
 
На думку заявника, суди попередніх інстанцій не дослідили обставин щодо правомірності його звільнення з ТОВ «Бучачагрохлібпром», протиправно відмовили йому у поновленні на роботі.
 
Рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення 1 643,73 грн індексації заробітної плати не оскаржується, а тому в цій частині відповідно до вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 з таких мотивів.
Суди попередніх інстанцій встановили, що наказом ТОВ «Бучачагрохлібпром» № 130 від 03 березня 2016 року «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату працівників» скорочено одну штатну одиницю, а саме посаду економічного радника і виведено її із штатного розпису підприємства.
03 березня 2016 року ОСОБА_1 ознайомлено з наказом №130 від 03 березня 2016 року та попереджено про звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Крім того, 03 березня 2016 року повідомлено Бучацький районний центр зайнятості про можливе вивільнення працівників та подано інформацію про заплановане звільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення посади економічного радника.
Листом від 09 березня 2016 року за № 1004 голові профспілкового комітету ТОВ «Бучачагрохлібпром» направлено подання для надання згоди на розірвання трудового договору з економічним радником ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Згідно з наказом ТОВ «Бучачагрохлібпром» від 11 травня 2016 року                            № 300 ОСОБА_1 з посади економічного радника переведено на посаду бухгалтера (на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника) за його згодою. 
13 травня 2016 року ОСОБА_1 відмовився від переведення та просив звільнити його з посади радника з економічних питань на підставі скорочення посади та видати йому трудову книжку.
Наказом ТОВ «Бучачагрохлібпром» № 315 від 16 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку із змінами до штатного розпису та скороченням штату працівників, виплачено компенсацію за невикористану відпустку і одноразову вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку.
Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, тобто всі наявні на підприємстві вакантні посади за відповідною кваліфікацією працівника.
Суд апеляційної інстанцій встановив, що на час звільнення позивача з роботи в товаристві були наявними посади: візувальник (три посади), агроном (три посади), майстер насіннєвого заводу, комірник, вагар.
Представник ТОВ «Бучачагрохлібпром» у судовому засіданні апеляційного суду визнав, що вакантні посади позивачу не пропонувалися.
З огляду на викладене, апеляційний суд зробив висновок, що за наявності вакантних посад у ТОВ «Бучачагрохлібпром», жодна з яких не була запропонована позивачу, позовні вимоги щодо поновлення на роботі                   ОСОБА_1 є обґрунтованими.
Водночас апеляційний суд звернув увагу на те, що ОСОБА_1 про своє звільнення ознайомлений 16 травня 2016 року, про що свідчить його підпис у відповідному наказі, а з позовом до суду щодо незаконного звільнення та поновлення на роботі звернувся в лютому 2017 року, у зв'язку з чим апеляційний суд констатував, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі у зв`язку із пропуском строку звернення, але залишив без змін рішення суду першої інстанції про відмову в цій частині вимог за їх необґрунтованістю, хоча відповідно до вимог статті 309 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення) повинен був скасувати або ж змінити рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права (незастосування положень закону щодо наслідків спливу строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі).
Надаючи оцінку рішенню апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належним працівнику сум, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до частини першої та другої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Виходячи з того, що при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено всіх сум, що належать йому від ТОВ «Бучачагрохлібпром» в день звільнення (суми індексації заробітної плати за період з березня 2013 року по травень                    2016 року), він має право на отримання середнього заробітку. 
Апеляційний суд не застосував положення статей 116, 117 КЗпП України та в порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи) не встановив період затримки розрахунку і розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті за цей період.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
З огляду на допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, ухвалене ним рішення в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул і пов`язаних з цим санкцій, стягнення санкцій у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації заробітної плати (середнього заробітку за час затримки розрахунку) належить скасувати з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул і пов`язаних з цим санкцій, стягнення санкцій у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації заробітної плати (середнього заробітку за час затримки розрахунку) скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішенняапеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року в скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                               В. І. Крат
Судді                                                                                                 Н. О. Антоненко
                                                                                                     В. І. Журавель
 Є. В. Краснощоков 
                                                                                                     М. М. Русинчук