ПОСТАНОВА
Іменем України

10 лютого 2020 року 
м. Київ
справа №803/1258/16
касаційне провадження №К/9901/17890/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.11.2016 (суддя Андрусенко О.О.), додаткову постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2016 (суддя Андрусенко О.О.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2017 (головуючий суддя - Онишкевич Т.В., судді: Іщук Л.П., Сеник Р.П.) у справі № 803/1258/16 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання нечинним і скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання нечинним і скасування рішення від 12.02.2016 № 0000971304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.
Волинський окружний адміністративний суд постановою від 08.11.2016 адміністративний позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення від 12.02.2016 № 0000971304 в частині донарахування єдиного соціального внеску в розмірі 109429,42 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовив.
Додатковою постановою від 16.11.2016 Волинський окружний адміністративний суд визнав протиправним та скасував рішення від 12.02.2016 № 0000971304 в частині застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 13171,80 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 08.02.2017 постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.11.2016 та додаткову постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2016 залишив без змін.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Луцька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Волинській області оскаржила їх у касаційному порядку. 
В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.11.2016, додаткову постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2016, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2017 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.  
В обґрунтування своїх вимог Луцька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Волинській області посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій).
При цьому наголошує на помилковості висновків судів попередніх інстанцій та неправильному вирішенні спору по суті. 
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 по 31.12.2014, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт від 19.01.2016 № 106/17-01/2704608318.
За її наслідками відповідач дійшов, зокрема, висновку про недотримання позивачем вимог пункту 44.1 статті 44, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а саме занижено податок з доходів фізичних осіб за 2013 рік у сумі 20136,23 грн. та за 2014 рік у розмірі 323076,91 грн., що, в свою чергу, призвело до порушення пункту 2 частини першої статті 7, частин другої, третьої, дев`ятої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.02.2016 № 0000941304, згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 343213,10 грн. за основним платежем та 85803,29 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, та рішення від 12.02.2016 № 0000971304 про донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 145845,00 грн. та застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі               20454,91 грн.
Податкове повідомлення-рішення від 12.02.2016 № 0000941304 оскаржено підприємцем у судовому порядку.
Волинський окружний адміністративний суд постановою від 31.05.2016 у справі              № 803/517/16, яку Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 10.10.2016 залишив без змін, зазначений акт індивідуальної дії визнав протиправним і скасував.
Вказаним судовим рішенням у справі № 803/517/16 встановлено безпідставність викладених в акті перевірки від 19.01.2016 № 106/17-01/2704608318 висновків контролюючого органу щодо заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб у розмірі 343213,10 грн., на який нараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове соціальне страхування в сумі 109429,42 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 13171,80 грн.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Отже, за змістом вказаної норми процесуального права учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. 
Водночас передбачене частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматись судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.
Проте, для спростування преюдиційних обставин, передбачених наведеним процесуальним правилом, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази.
Однак, як встановлено судовими інстанціями, відповідачем на підтвердження своєї правової позиції не подано жодного іншого належного доказу, якому судами при вирішенні спору у справі № 803/517/16 не надавалась правова оцінка. 
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін. 
У частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення судів першої та апеляційної інстанцій особами, які беруть участь у справі, не оскаржуються, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам судів у рамках даного касаційного провадження.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення.
Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08.11.2016, додаткову постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16.11.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2017 у справі                           № 803/1258/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                            Т.М. Шипуліна

                                                                                                    Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                В.В. Хохуляк