Апеляційне провадження № 22-ц/824/2471/2020               

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 лютого 2020 року                                                                                              м. Київ
Унікальний номер справи 759/16331/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,  за участю секретаря  судового засідання Пащенко О.П.,
сторони справи:
позивач -                               ОСОБА_1 ,
відповідач -                           ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2019 року, постановлену  в приміщенні  суду під головуванням судді Петренко Н.О., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
30 жовтня 2019 року представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити зазначений вище позов шляхом накладення арешту на квартиру та заборонити відповідачу здійснювати будь-які дії спрямовані на відчуження чи передачу в користування третім особам вказаної квартири.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що під час перебування сторін в шлюбі була придбана квартира. Оскільки спірне майно зареєстроване за відповідачем, ОСОБА_1 має обґрунтовані підстави вважати, що квартира може бути в будь-який момент відчужена відповідачем, шляхом її застави або передачі у користування іншим особам без його дозволу. Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження майна або користування майном сторонніми особами всупереч його волі.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погодившись з  вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та, вказуючи на  порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та  постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.
На обґрунтування  доводів апеляційної скарги вказує, що ним обґрунтовано необхідність у забезпеченні позову у вказаний ним спосіб, а відтак ухвала суду не відповідає нормам процесуального права. 
При постановленні оскаржуваної ухвали, судом не враховано  п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами  цивільного процесуального законодавства», відповідно до якої, при розгляді заяв про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не зазначив жодних мотивів, з яких він виходив, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки до матеріалів справи було долучено копії документів, які підтверджують відчуження відповідачем іншого спільного майна подружжя, а саме автомобіля. Тому існує ймовірність того, що квартира, яка придбана під час шлюбу теж може бути відчужена. 
В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_3. підтримав доводи апеляційної скарги з підстав викладених в ній. Просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належно.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів про те, що є реальна небезпека реалізації цього майна, що унеможливить виконання рішення суду в майбутньому. 
З вказаними висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, виходячи з наступного.
Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду ( ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України).
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Звертаючись із позовною заявою про поділ майна подружжя до суду ОСОБА_1 посилався на те, що набуте в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 майно зареєстровано за відповідачем.
Підставою звернення із заявою про забезпечення позову зазначав, що придбаний за час перебування сторін в  шлюбі автомобіль, після розірвання їх шлюбу, було переоформлено ОСОБА_2 та передано його в заставу за договором позики. В подальшому вказаний транспортний засіб було знято з реєстрації для подальшої реалізації.
Вказане свідчить про те, що відповідач має об`єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову. 
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Враховуючи, що предметом спору є поділ майна подружжя, вид забезпечення позову, який просив застосувати ОСОБА_1 , як накладення арешту на квартиру є співмірними із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе  до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно.
 Відтак  колегія суддів приходить до висновку про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання  рішення суду.
При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним.
Таким чином, стороною позивача наведені як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано  необхідність їх вжиття, враховано співмірність заходу забезпечення позову  заявленим вимогам,  з огляду на що  висновок суду про відмову у  задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту не відповідає  вимогам закону.
У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити  порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання  чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
З огляду на викладене, доцільно вжити вид забезпечення, а саме: накласти арешт на квартиру.
Оскільки арешт майна включає в себе обмеження розпорядитися майном, так як виконавець виносить постанову про накладення арешту, на підставі якої здійснюється реєстрація обтяження майна або на підставі якої відповідні органи (установи) фактично реєструють арешт майна, то вимоги заяви щодо заборони ОСОБА_2 вчиняти дії спрямовані на відчуження чи передачу в користування третім особам спірної квартири не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу слід скасувати, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд, -  
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,5 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_2 .
Боржник: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ).
Стягувач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ).
Строк пред`явлення судового рішення до виконання три роки.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді: