ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3996/19	
(суддя Максименко Л.Я., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
 розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі №280/3996/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

                                                              ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 14 серпня 2018 року звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, згідно з яким просить:
-          визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Східного територіального управління Національної Гвардії України, щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з грудня 2015 року по травень 2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 06.05.2019 року;            
          - зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Східного територіального управління Національної Гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з грудня 2015 року по травень 2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 06.05.2019 року.
Позов обґрунтовано тим, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що правова позиція щодо вирішення спірних відносин викладена у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій  справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19), яке набрало законної сили.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не повно встановлено обставини справи, зокрема те, що позивач не звільнявся з військової служби під час її проходження у Військовій частині НОМЕР_1 , а його було переведено для подальшого проходження служби до іншої військової частини, яка в силу приписів п. 181 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 і повинна була надати позивачу таку відпустку.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач у період з 14.04.2015 по 06.05.2016 проходив військову службу  в Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 06.05.2016 №97 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення солдата ОСОБА_1 , сапера інженерно-саперного взводу 2-го батальйону оперативного призначення (змішаний) окремого загону спеціального призначення «Азов», переміщеного на підставі наказу командуючого Національної гвардії України від 15.04.2016 №58 о/с, для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України з 06.05.2016 року (а.с.10). 
Відповідно до вказаного наказу солдат ОСОБА_1 має невикористану щорічну основну відпустку за 2015 рік кількістю 5 календарних днів, щорічну основну відпустку за 2016 рік, матеріальна допомога на оздоровлення за 2016 рік не виплачувалась, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у 2016 році не виплачувалась.
Згідно з довідкою  від 07.12.2016 №5768  солдат ОСОБА_1 дійсно в період з 14.04.2015 по 03.08.2015, з 18.08.2015 по 02.11.2015, з 10.11.2015 по 20.12.2015, з 05.01.2016 по 14.01.2016, з 22.01.2016 по 25.02.2016, з 14.04.2016 по 20.04.2016, з 27.04.2016 по 05.05.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції сектор «М» м. Маріуполь Донецької області (а.с.9).
10.06.2019 ОСОБА_1 звернувся з заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з проханням здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з грудня 2015 року по травень 2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення – 09.05.2016 року (а.с.11).
08.07.2019 за вих. №40/57/22-2488 командиром військової частини НОМЕР_1 надано відповідь ОСОБА_1 , відповідно до якої зазначено, що у зв`язку з тим, що заявник продовжує проходити військову службу у лавах Національної гвардії України та з військової служби не звільнявся, відтак положення  пункту 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  у цьому випадку не можуть бути застосовані (а.с.12).
Правомірність дій відповідача щодо відмови позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки як учаснику бойових дій є предметом спору переданого на вирішення суду. 
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії  їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 06.05.2016 №97 позивача виключено зі списків особового складу частини для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України з 06.05.2016 року (а.с.10).
Тобто, позивач з військової служби не звільнявся на підставі наказу від 06.05.2016 №97, як наслідок підстав для застосування положень пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у відповідача не було.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що абзацом 2 пункту 181 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 встановлено, що у разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби.
Тобто, позивач при подальшому проходженні військової служби у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України з 06.05.2016 року не позбавлений був права не використану ним  відпустку (частину відпустки).
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції зробив висновок про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови якою, у задоволені позову слід відмовити.
Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України – задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі №280/3996/19 – скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 28 січня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко