ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" лютого 2020 р.           Справа№ 910/5710/17
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Чорногуза М.Г. 
 
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ»
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2019
у справі №910/5710/17 (суддя Павленко Є.В.)
за позовом:  1. Спільного українсько-американського підприємства «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД»;
                       2. Публічного акціонерного товариства «УКРНАФТА» 
до                    Акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:
Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 
про стягнення 7 142 379,68 грн пені та 3 289 253,36 грн штрафу
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2017 року Спільне українсько-американське підприємство «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» (як товариство з обмеженою відповідальністю) (далі - ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД», позивач-1) та Публічне акціонерне товариство «УКРНАФТА» (далі - ПАТ «УКРНАФТА», позивач-2) звернулись до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ», яке в подальшому змінило найменування та тип товариства на Акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ» (далі - АТ «УКРТРАНСГАЗ», відповідач) про зобов`язання відповідача вчинити дії та стягнення з останнього збитків і штрафних санкцій.
В обґрунтування своїх вимог позивачі посилалися на те, що з 31.10.2016 на підставі пункту 3.3 укладеного між позивачами договору купівлі-продажу природного газу №06.1/860-Г від 18.10.2016 та акту приймання-передачі від 31.10.2016 до позивача-2 перейшло належне позивачеві-1 право власності на природний газ об`ємом 3 642,584 тис.м3. Водночас відповідач, як оператор газосховищ, отримавши відповідний акт приймання-передачі газу від 31.10.2016, в порушення покладених на нього зобов`язань, не відобразив передачу права власності на цей газ на особових рахунках позивачів, а саме, зменшення на 3 642,584 тис. м3 обсягу природного газу на особовому рахунку позивача-1 та збільшення на 3 642,584 тис. м3 обсягу газу на особовому рахунку позивача-2. 
У зв`язку з наведеними обставинами позивачі просили суд зобов`язати відповідача вчинити вищенаведені дії щодо відповідного коригування на особових рахунках позивачів обсягу природного газу та стягнути з відповідача на користь ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» 598 027,65 грн збитків, 3  218  769,35 грн пені та 1 644 628,68 грн штрафу, а також стягнути з відповідача на користь ПАТ «УКРНАФТА» 3 218 769,36 грн пені та 1  644  628,68 грн штрафу.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 до участі у справі №910/5710/17 залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», яке в подальшому змінило найменування та тип товариства на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України», третя особа).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 у справі №910/5710/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018, позов задоволено частково, зобов`язано АТ «УКРТРАНСГАЗ» зменшити на особовому рахунку ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» обсяг природного газу на 3 642,584 тис. м3 та зобов`язано АТ «УКРТРАНСГАЗ» збільшити на особовому рахунку ПАТ «УКРНАФТА» обсяг природного газу на 3 642,584 тис. м3. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №910/5710/17 касаційну скаргу ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» задоволено частково; вищезазначені судові рішення скасовано в частині відмови у стягненні пені та штрафу, а справу №910/5710/17 у зазначеній частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 у справі №910/5710/17 (суддя Привалов  А.І.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2019, позовні вимоги ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» та ПАТ «УКРНАФТА» в частині стягнення штрафних санкцій задоволено частково. Стягнуто з АТ «УКРТРАНСГАЗ» на користь ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» 1 609 384,68 грн пені, 822  313,34  грн штрафу, а також стягнуто на користь ПАТ «УКРНАФТА» 1  609  384,68 грн пені та 822 313,34 грн штрафу. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №910/5710/17 рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2019 в частині позовних вимог про стягнення пені та штрафу скасовано, а справу №910/5710/17 в наведеній частині направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду.
Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у вказаній частині, Верховний Суд зазначив, що суди не дали оцінки всім аргументам АТ «УКРТРАНСГАЗ» та не дослідили всі зібрані у справі докази, надані відповідачем в обґрунтування своїх заперечень; не надали оцінку відповідним положенням статуту АТ «УКРТРАНСГАЗ»; не перевірили процедуру формування статутного капіталу товариства та правових підстав набуття ним майна.
Також Верховний Суд наголосив на тому, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення штрафу та пені частково, а саме, в рівній мірі по 50% на користь кожного з позивачів, місцевий господарський суд, як і суд апеляційної інстанції в цій частині не навели достатнього обґрунтування, з посиланням на відповідні норми матеріального права, прийнятого рішення; судами попередніх інстанцій не визначено правовідносин, які склалися між сторонами та з якої підстави вони виникли, а отже, неправильно зроблено висновок щодо правових наслідків порушення відповідних зобов`язань; господарськими судами не визначено період нарахування штрафних санкцій, а також суму, з якої вони обраховані.
Під час нового розгляду справи судом першої інстанції прийнято до розгляду заяви позивачів від 25.07.2019 про збільшення розміру позовних вимог, в яких останні просили суд стягнути з відповідача на користь кожного з них по 3 751 189,84 грн пені та 1 644 626,68 грн штрафу. 
08.08.2019 до Господарського суду м. Києва надійшли заперечення відповідача на вищенаведені заяви позивачів про збільшення розміру позовних вимог, в яких АТ «УКРТРАНСГАЗ» просило суд, зокрема, застосувати строк позовної давності до пред`явлених вимог щодо стягнення з нього пені, нарахованої у період з  08.11.2016 по 08.05.2017.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/5710/17 позов задоволено частково, стягнуто з АТ «УКРТРАНСГАЗ» на користь ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» 3  218  769,36 грн пені, 1  644  626,68  грн штрафу, а також 72   950,94 грн витрат по сплаті судового збору; стягнуто з АТ «УКРТРАНСГАЗ» на користь ПАТ «УКРНАФТА» 3  218  769,36 грн пені, 1 644  626,68 грн штрафу, а також 72  950,94 грн витрат по сплаті судового збору.
Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з функціонуванням газосховищ природного газу, зокрема, механізмом взаємодії оператора газосховищ - відповідача, із суб`єктами ринку природного газу - позивачами; відповідачем неналежним чином виконані покладені на нього пунктами 5, 7 розділу VІІ Кодексу газосховищ обов`язки щодо обліку переходу права власності на природний газ, відчужений позивачем-1 на користь позивача-2 на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу природного газу № 06.1/860-Г від 18.10.2016; державна частка у статутному капіталі відповідача становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цього суб`єкта, а відтак, за змістом норм частини 2 статті 22 Господарського кодексу України (далі - ГК України), останній є суб`єктом господарювання державного сектору економіки;  оскільки у даному випадку було порушено господарське зобов`язання, в якому однією із сторін є суб`єкт господарювання, що належить до державного сектора економіки (відповідач), суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 231 ГК України; здійснені позивачами розрахунки заявлених до стягнення з відповідача сум штрафних санкцій, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог, є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам законодавства.
Водночас, враховуючи дату звернення позивачів із заявами про збільшення розміру позовних вимог та з огляду на подане відповідачем у встановленому законом порядку клопотання про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивачів щодо стягнення з відповідача пені, нарахованої у період з 25.03.2017 по 08.05.2017 на суму вартості природного газу об`ємом 3 642,584 тис. м3 у розмірі 23 494 666,80 грн, були пред`явлені поза межами, передбаченого ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України (далі -  ЦК України) строку позовної давності, а відтак, не підлягають задоволенню.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, АТ «УКРТРАНСГАЗ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є таким, що прийняте за неповного з`ясування та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказує на те, що АТ «УКРТРАНСГАЗ» є юридичною особою приватного права та не відноситься ані до суб`єктів, що діють на основі лише державної власності, ані до суб`єктів, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів, а відтак, застосування до відповідача санкцій, передбачених ст. 231 ГК України, є неможливим та таким, що суперечить приписам ст. 22 ГК України; АТ «УКРТРАНСГАЗ» не є стороною укладеного між позивачами договору купівлі-продажу природного газу №06.1/860-Г від 18.10.2016, а отже, на відповідача не можуть розповсюджуватися наслідки невиконання позивачами умов цього правочину; оскаржуване рішення прийнято судом без урахування доводів та доказів, наданих відповідачем, а також обставин, встановлених господарськими судами у справах №49/111-10, №910/17060/16 та №910/18227/13.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 апеляційну скаргу АТ «УКРТРАНСГАЗ» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/5710/17 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
28.11.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.
03.12.2019 суддею Дідиченко М.А. подано заяву про самовідвід від розгляду справи №910/5710/17.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2019 заяву судді Дідиченко М.А. про самовідвід від розгляду справи №910/5710/17 задоволено.
Згідно з Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2019 апеляційну скаргу АТ «УКРТРАНСГАЗ» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/5710/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Дикунської С.Я., Агрикової О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2019  апеляційну скаргу АТ «УКРТРАНСГАЗ» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/5710/17 прийнято до провадження вищевказаним складом суду, поновлено АТ «УКРТРАНСГАЗ» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 15.01.2020, встановлено ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД», ПАТ «УКРНАФТА» та НАК «Нафтогаз України» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/5710/17.
Позивач-1 та позивач-2 скористалися правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивачі вказували на те, що ані майно, за рахунок якого сформовано статутний фонд АТ «УКРТРАНСГАЗ», ані будь-яке інше майно, яке належить відповідачеві на праві приватної власності, як і наявність/відсутність частки держави в статутному фонді відповідача не мають жодного правового відношення до обставин виникнення спору у даній справі; для вирішення даного спору має значення правовий статус лише того майна, виключно на основі якого діяв відповідач у спірних правовідносинах, оскільки саме такими є умови застосування частини 2 статті 22 ГК України; судом першої інстанції було вірно встановлено, що АТ «УКРТРАНСГАЗ» є підприємством державного сектору економіки, оскільки як оператор газосховищ у спірних правовідносинах діяв виключно на основі об`єктів державної власності, якими є підземні сховища газу; належність АТ «УКРТРАНСГАЗ» до суб`єктів господарювання державного сектора економіки обумовлює обґрунтованість правових підстав для застосування під час вирішення спору у даній справі приписів ст.  231 ГК України.
Крім того, позивачі наголошували на тому, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами того, що вартість природного газу, на підставі якої відповідно до ст. 231 ГК України було розраховано розмір пені та штрафу, є неринковою (не справедливою); АТ «УКРТРАНСГАЗ»  не є стороною договору №06.1/860-Г від 18.10.2016, однак, суд не стягував з відповідача штрафні санкції за порушення зобов`язань за цим договором; відповідач порушив окремі господарські зобов`язання, взяті ним перед кожним із співпозивачів на підставі відповідного договору зберігання, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 у даній справі, залишеним без змін в цій частині постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018 та постановою Верховного Суду від 03.07.2018.
Також позивачі вказували на безпідставність посилань апелянта на  рішення господарських судів у справі № 910/18227/13, оскільки предметом судового розгляду у вказаній справі були спірні правовідносини між АТ «УКРТРАНСГАЗ» та НАК «Нафтогаз України», які виникли за інших фактичних обставин, відмінних від обставин виникнення спору у даній справі.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/94/20 від 13.01.2020 у зв`язку з перебуванням судді Дикунської С.Я. на лікарняному з 13.01.2020, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/5710/17.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2020 апеляційну скаргу у справі №910/5710/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Чорногуза М.Г., Агрикової О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 апеляційну скаргу АТ «УКРТРАНСГАЗ» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/5710/17, призначену на 15.01.2020, прийнято до провадження вказаним складом суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2020,  в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/5710/17 оголошено перерву на 12.02.2020.
У судовому засіданні представники скаржника та третьої особи доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Представник позивача-1 та позивача-2 проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.
12.02.2020 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 у даній справі при першому її розгляді позов задоволено частково та, зокрема, зобов`язано відповідача зменшити на особовому рахунку ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» обсяг природного газу на 3 642,584 тис. м3, а також збільшити на особовому рахунку ПАТ «УКРНАФТА» обсяг природного газу на 3 642,584 тис.м3.
Вказаним рішенням, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018, та у вказаній частині залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03.07.2018, були встановлені наступні обставини.
15.04.2015 між ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» (у тексті договору - замовник) та АТ «УКРТРАНСГАЗ» (у тексті договору - виконавець) було укладено договір на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу № 1504000499, за умовами якого виконавець зобов`язався протягом визначеного цією угодою строку зберігати в підземному сховищі газу природний газ, у тому числі страховий запас газу, переданий йому замовником, а також повернути замовнику газ у кількості, визначеній у договорі, а замовник - внести плату за послуги із зберігання (закачування, зберігання, відбору) у встановлені договором строки.
Даний правочин підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.
Відповідно до пункту 2.3 зазначеної угоди при прийнятті газу замовника відповідно до договору на зберігання та/або створення страхового запасу газу, виконавець не набуває право власності на прийнятий газ замовника.
За умовами пункту 2.11 цього договору виконавець здійснює облік газу, у тому числі страхового запасу газу, що закачується або відбирається в/із підземного сховища газу. Місячний обсяг газу, у тому числі страхового запасу газу, що передається сторонами при закачуванні або відборі в/із підземного сховища газу у відповідному місяці, підтверджується диспетчерською службою виконавця.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов цього договору позивач-1 передав, а відповідач прийняв на зберігання до підземного сховища газ, у тому числі газ власного видобутку за період з квітня по серпень 2015 року, в обсязі 3 642,584 тис. м3.
Також 15.04.2015 між ПАТ «УКРНАФТА» (у тексті договору - замовник) та АТ «УКРТРАНСГАЗ» (у тексті договору - виконавець) було укладено договір на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу №1504000268/927-г, за умовами якого останній зобов`язався здійснювати облік газу, у тому числі страхового запасу газу, що закачується або відбирається в/із підземного сховища газу. 
Зазначена угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками цих юридичних осіб.
18.10.2016 між ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» (у тексті договору - продавець) та  ПАТ «УКРНАФТА» (у тексті договору - покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 06.1/860-Г, за умовами якого продавець зобов`язався передати покупцеві газ товарний горючий природний для промислового та комунально-побутового призначення з ресурсу газу власного видобутку за період з квітня по серпень 2015 року в обсязі 3  642,584 тис. м3, а покупець - прийняти та оплатити цей газ відповідно до умов даного договору.
Цей правочин підписаний уповноваженими представниками позивачів та скріплений печатками наведених юридичних осіб.
Відповідно до пункту 3.1 даної угоди продавець здійснює передачу (поставку) газу покупцеві в підземному сховищі газу відповідача.
Згідно з пунктом 3.2 зазначеного договору передача газу від продавця до покупця оформляється актом приймання-передачі газу, що підписується уповноваженими представниками продавця і покупця та надається відповідачу для відображення в обліку природного газу в підземному сховищі газу у відповідності до норм Кодексу газосховищ та інших актів законодавства України. Акт приймання-передачі складається у трьох примірниках (по одному для кожної із сторін та один для надання відповідачу) не пізніше 31 жовтня          2016 року.
Право власності на переданий газ від продавця до покупця переходить з моменту підписання акта приймання-передачі (пункт 3.3 даного правочину).
На виконання пунктів 3.1 та 3.2 договору купівлі-продажу природного газу № 06.1/860-Г від 18.10.2016 між позивачами було підписано відповідний акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2016, який листом № 16-114 був направлений на адресу відповідача та отриманий останнім 31.10.2016.
За умовами вказаного акта приймання-передачі ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» передало, а ПАТ «УКРНАФТА» прийняло природний газ у кількості 3 642,584 тис. м3 відповідно до умов пункту 1.1 вищезазначеного договору купівлі-продажу.
Таким чином, з дати підписання вказаного акта приймання-передачі, тобто з 31.10.2016, право власності на цей газ перейшло від позивача-1 до позивача-2.
Відповідач є оператором газосховищ, що підтверджується постановою Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 28 лютого 2013 року № 212 «Про видачу ліцензії із зберігання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ АТ «УКРТРАНСГАЗ». 
Згідно з положеннями Кодексу газосховищ, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2495 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Кодекс) замовником є фізична особа - підприємець або юридична особа, яка на підставі договору зберігання (закачування, відбору) природного газу з оператором газосховищ замовляє послуги із зберігання (закачування, відбору) природного газу (пункт 3 глави 3 розділу I).
За умовами пункту 1 глави 3 розділу I Кодексу оператор газосховищ зобов`язаний документально оформлювати приймання-передачу природного газу у зв`язку з його зберіганням (закачуванням, відбором). 
Замовники мають право укладати угоди, на підставі яких відбувається перехід права власності на природний газ, що зберігається в газосховищах. Оператор газосховищ забезпечує функціонування інформаційної платформи, за допомогою якої, зокрема обліковується перехід права власності на природний газ, що зберігається в газосховищах (пункти 1, 2 розділу VII Кодексу). 
Оператор газосховищ обліковує перехід права власності на природний газ, що зберігається в газосховищах (пункт 7 розділу VII Кодексу). 
Кодекс газосховищ не визначає, в який строк відповідач як оператор газосховищ зобов`язаний виконати обов`язок, що передбачений у пункті 5 Розділу VII Кодексу. 
За наведених обставин, у рішенні Господарського суду міста Києва від 05.09.2017, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018  та у постанові Верховного Суду від 03.07.2018 у даній справі суди, з урахуванням вимог частини 2 статті 530 ЦК України, дійшли висновку, що відповідач зобов`язаний був відобразити зменшення на 3 642,584 тис. м3 обсягу природного газу на особовому рахунку ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» та збільшення на 3 642,584 тис. м3 обсягу газу на особовому рахунку ПАТ «УКРНАФТА» у семиденний строк від дати отримання акта приймання-передачі від 31.10.2016, тобто не пізніше 07.11.2016. Водночас відповідач свого обов`язку щодо відображення права власності на газ від позивача-1 на користь позивача-2 не виконав.
Враховуючи, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018 у даній справі в частині задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача зменшити на особовому рахунку ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» обсяг природного газу на 3 642,584 тис. м3, а також збільшити на особовому рахунку ПАТ «УКРНАФТА» обсяг природного газу на 3 642,584  тис.м3, залишені без змін за результатами касаційного перегляду, набрали законної сили у встановленому ГПК України порядку, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість встановленої у зазначених судових рішеннях обставини стосовно невиконання відповідачем свого обов`язку щодо відображення права власності на газ від позивача-1 на користь позивача-2, яка повторного доведення не потребує.
Разом з тим, як було зазначено вище, постановою Верховного Суду від 03.07.2018 вищенаведені судові рішення в частині відмови у стягненні пені та штрафу було скасовано з направленням справи № 910/5710/17 у зазначеній частині на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій, позивачі посилались на те, що АТ «УКРТРАНСГАЗ», як оператор газосховищ, отримавши відповідний акт приймання-передачі газу від 31.10.2016, в порушення покладених на нього зобов`язань, не відобразило передачу права власності на газ на особових рахунках позивачів.
Посилаючись на те, що відповідач у відповідності до частини 2 статті 22 ГК України є суб`єктом господарювання, який відноситься до державного сектора економіки, оскільки у зобов`язаннях з надання послуг оператора газосховищ він діє на основі об`єктів державної власності, позивачами, з урахуванням поданих ними заяв про збільшення розміру позовних вимог, заявлені вимоги про стягнення з відповідача на користь кожного з них по 3 751 189,84 грн пені та 1  644  626,68  грн штрафу, нарахованих на підставі статті 231 ГК України на суму вартості природного газу об`ємом 3 642,584 тис. м3.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи вимоги чинного законодавства, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення вказаних позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та необґрунтованими виходячи з наступного.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з функціонуванням газосховищ природного газу, зокрема, механізмом взаємодії оператора газосховищ - відповідача, із суб`єктами ринку природного газу - позивачами.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти. 
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Згідно з пунктом 5 розділу VІІ Кодексу (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) замовник, який набуває право власності на природний газ, що зберігається в газосховищах, повинен в день укладення угоди мати у своєму розпорядженні за договором зберігання (закачування, відбору) необхідний розподілений обсяг потужності газосховища. Після передачі права власності обсяг природного газу на особовому рахунку замовника, який набуває право власності на природний газ, збільшується на обсяг природного газу, який був придбаний. Після передачі права власності обсяг природного газу на особовому рахунку замовника, який передає право власності на природний газ, зменшується на обсяг природного газу, який був відчужений.
Зважаючи на вищенаведені положення Кодексу, місцевий господарський правильно зазначив про те, що спірні правовідносини між сторонами виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем покладених на нього пунктами 5, 7 розділу VІІ Кодексу обов`язків щодо обліку переходу права власності на природний газ, відчужений ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» на користь ПАТ «УКРНАФТА» на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу природного газу № 06.1/860-Г від 18.10.2016.
Відповідно до частин 1, 2 статті 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, зокрема, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.
В обґрунтування своїх заперечень проти задоволення вимог позивачів про стягнення з нього пені та штрафу, відповідач посилався на те, що АТ «УКРТРАНСГАЗ» не відноситься до суб`єктів, які діють на основі лише державної власності, а тому безпідставним є нарахування позивачами штрафних санкцій на підставі наведеної норми.
Так, положеннями Статуту відповідача у редакції від 21.05.2018 передбачено, що АТ «УКРТРАНСГАЗ» є юридичною особою приватного права (пункт 2.1 Статуту).
Відповідно до пункту 4.2 Статуту майно вказаного товариства формується за рахунок майна, переданого засновниками (НАК «Нафтогаз України»); кредитних та запозичених коштів; виробленої продукції та майна, створеного (придбаного) відповідачем; доходів, отриманих у результаті здійснення господарської діяльності; дивідендів за акціями та корпоративними правами, які належать відповідачу; коштів, майнових і немайнових прав, цінних паперів, іншого майна, що надходять як оплата за акції; доходів, отриманих від реалізації цінних паперів; надходжень за результатами провадження господарської діяльності юридичними особами, акціонером (засновником, учасником, власником) яких є відповідач; іншого майна, набутого на законних підставах.
Положеннями Статуту відповідача у редакції від 20.06.2017 встановлено, що останній є юридичною особою приватного права, а його майно формується з джерел, не заборонених законом: грошових коштів та майна, переданого засновниками (НАК «Нафтогаз України»); виробленої продукції та майна; одержаних доходів; іншого майна, набутого на законних підставах.
Статутом відповідача у редакції від 09.09.2016, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що дане товариство є юридичною особою приватного права, а джерелами формування його майна є кошти, майнові і немайнові права, цінні папери, інше рухоме та нерухоме майно, що надходять як оплата за акції; прибутки (доходи) від операцій з цінними паперами; кредити банків та інших кредиторів; безоплатні благодійні внески, пожертвування українських та іноземних юридичних або фізичних осіб; майно, придбане або отримане на підставах, не заборонених чинним законодавством України; інші джерела, що не заборонені законодавством України.
Крім того, відповідач зазначав, що у його статутному капіталі відсутня будь-яка державна частка, оскільки засновником та єдиним акціонером цієї юридичної особи є НАК «Нафтогаз України».
Разом з тим, на переконання суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд, врахувавши вказівки суду касаційної інстанції, які в силу ст. 316 ГПК України є обов`язковими під час нового розгляду справи, правомірно відхилив доводи відповідача та дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивачів про стягнення з відповідача нарахованих сум пені та штрафу на підставі статті 231 ГК України, з огляду на наступне.
За приписами ч. 2 ст. 22 ГК України суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач, як оператор газосховищ, є тим суб`єктом господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із зберігання (закачування, відбору) природного газу з використанням одного або декількох газосховищ на користь третіх осіб (замовників) відповідно до пункту 18 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу».
Згідно з пунктом 5.8 Статуту відповідача у редакції від 09.09.2016, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, АТ «УКРТРАНСГАЗ» використовує державне майно, що не підлягає приватизації.
За змістом абзацу 13 пункту «г» частини 2 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», який був чинним на дату виникнення спірних правовідносин, підземні газосховища є об`єктами державної власності України загальнодержавного значення, що не підлягають приватизації.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач, як оператор газосховищ, здійснює свою діяльність з надання послуг по закачуванню, відбору та зберіганню природного газу на основі підземних сховищ газу, які є об`єктами державної власності. 
Крім того, як вбачається з постанови Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 у справі № 910/22555/17 за позовом АТ «УКРТРАНСГАЗ» до ТОВ «Укрбуд Домінанта» про стягнення штрафних санкцій у розмірі 118 457,42 грн, яка набрала законної сили та до суду касаційної інстанції не оскаржувалась, судами у вказаній справі було встановлено, що позивач (АТ «УКРТРАНСГАЗ») є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.
Відповідно до частини 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд правомірно врахував встановлену у постанові Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2018 у справі № 910/22555/17 обставину належності АТ «УКРТРАНСГАЗ» до суб`єктів господарювання державного сектора економіки у розумінні ч. 2 ст. 22 ГК України.
Водночас, посилання апелянта на рішення господарських судів у справі № 910/18227/13 судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки предметом судового розгляду у вказаній справі були правовідносини між ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» та НАК «Нафтогаз України», які виникли за інших фактичних обставин, відмінних від обставин виникнення спору у даній справі.
Крім того, під час розгляду спору у справі № 910/18227/13 обставини належності АТ «УКРТРАНСГАЗ» до суб`єктів господарювання державного сектора економіки за ознакою використання (здійснення діяльності) на основі об`єктів державної власності судами не досліджувались, а відтак, факти, встановлені під час розгляду спору у зазначеній справі не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи.
Також, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на постанову Вищого господарського суду України від 19.01.2011 у справі №49/111-10 з огляду на те, що така мотивована саме ненаданням АТ «УКРТРАНСГАЗ» доказів того, що останнє є суб`єктом господарювання, який належить до державного сектору економіки, тобто судом у вказаній справі не було встановлено преюдиційну обставину про неналежність АТ «УКРТРАНСГАЗ» до державного сектору економіки.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про наявність у даному випадку правових підстав для застосування до спірних правовідносин сторін положень статті 231 ГК України, оскільки відповідачем було порушено господарське зобов`язання, в якому однією із сторін є суб`єкт господарювання, що належить до державного сектора економіки.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
За приписами  статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч. 1  ст. 230 ГК України  штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Стаття 549 ЦК України  визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить  статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі  статтею 549 ЦК України  пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до  статті 230 ГК України  - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
За змістом частини 2 статті 231 ГК України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, за порушення строків виконання такого зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості, якщо інше не передбачено законом чи договором.
З урахуванням поданих заяв про збільшення розміру позовних вимог, позивачі просили суд стягнути з відповідача на користь кожного з них по 3  751  189,84 грн пені, нарахованої у період з 08.11.2016 по 08.05.2017 на суму вартості природного газу об`ємом 3 642,584 тис. м3 у розмірі 23  494  666,80  грн, та по 7 % штрафу, що нарахований на вказану суму та становить 1  644  626,68  грн. 
З огляду на прострочення відповідачем виконання вказаного зобов`язання, перевіривши надані позивачами розрахунки штрафу та пені за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що такі нарахування є арифметично правильними та здійсненими з урахуванням приписів чинного законодавства, зокрема, статті 231 ГК України.
Разом з тим, частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, порушення відповідачем зобов`язання щодо обліку та відображення зменшення на особовому рахунку позивача-1 обсягу відчуженого ним природного газу об`ємом 3 642,584 тис. м3 на суму 23 494 666,80 грн, а також зобов`язання щодо обліку та відображення збільшення на особовому рахунку позивача-2 обсягу придбаного ним природного газу у вищезазначеному об`ємі та вартості, мало місце з 07.11.2016. Отже, з наступного дня, тобто з 08.11.2016 у позивачів виникло право на стягнення з відповідача штрафних санкцій.
З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулися з даним позовом до суду 06.04.2017, про що свідчить відбиток календарного штампу, проставлений на першій сторінці позовної заяви, а відтак, звернення з позовними вимогами про стягнення з відповідача на користь кожного з позивачів по 3 218 769,36 грн пені, нарахованої у період з 08.11.2016 по 24.03.2017 на суму вартості природного газу об`ємом 3 642,584 тис. м3 у розмірі 23  494  666,80 грн, та по 7 % штрафу в сумі 1 644 626,68 грн, нарахованого на вищевказану вартість природного газу, було здійснено в межах встановленого законом річного строку позовної давності.
Водночас, заяви позивачів про збільшення розміру позовних вимог надійшли до суду лише 25.07.2019.
За таких обставин, місцевий господарський  суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивачів щодо стягнення з відповідача пені, нарахованої у період з 25.03.2017 по 08.05.2017 на суму вартості природного газу об`ємом 3 642,584 тис. м3 у розмірі 23 494 666,80 грн, були пред`явлені поза межами, передбаченого частиною 2 статті 258 ЦК України строку позовної давності.
Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови  у позові. 
Оскільки до моменту ухвалення оскаржуваного рішення відповідачем у запереченнях на вищенаведені заяви позивачів про збільшення розміру позовних вимог було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності щодо стягнення пені, при цьому, позивачами не було наведено поважних причин пропущення цього строку, враховуючи приписи вищезазначених норм закону, а також дату звернення позивачів із заявами про збільшення розміру позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосування строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення з відповідача сум пені, нарахованих з 25.03.2017 по 08.05.2017.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вимоги позивачів про стягнення пені, а саме, стягнення з відповідача на користь позивачів по 3  218  769,36 грн пені. 
Разом з тим, вимоги позивачів про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 1  644  626,68  грн є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.
При цьому, посилання апелянта на те, що вартість природного газу, на підставі якої відповідно до ст. 231 ГК України розраховано розмір пені та штрафу, була безпідставно визначена на підставі вартості природного газу, вказаної у договорі № 06.1/860-Г від 18.10.2016, стороною якого відповідач не є, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного. 
Так, АТ «УКРТРАНСГАЗ» не є стороною договору № 06.1/860-Г від 18.10.2016, однак, позивачами нараховано та стягнуто судом з відповідача штрафні санкції не за порушення відповідачем зобов`язань за цим договором. 
Як було встановлено судами у даній справі, відповідач порушив окремі господарські зобов`язання, взяті ним перед кожним із позивачів на підставі відповідного договору зберігання.
Враховуючи вищевказані положення ч. 2 ст. 231 ГК України, у зв`язку з допущенням прострочення виконання негрошового зобов`язання, розмір штрафу вираховується у відсотковому відношенні з вартості відповідних товарів (робіт, послуг), а пеня - у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.
Доказів того, що визначена у договорі купівлі-продажу № 06.1/860-Г від 18.10.2016  ціна природного газу не була ринковою (справедливою) та не могла бути врахована при визначенні розміру пені та штрафу за порушення відповідачем строків виконання своїх господарських зобов`язань, що виникли перед кожним із позивачів окремо на підставі відповідних договорів зберігання, відповідачем не надано. При цьому, саме лише заперечення апелянтом розрахунку штрафних санкцій здійснених позивачами без надання доказів його необґрунтованості, у тому числі, власного контррозрахунку, не спростовує висновків суду першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову частково та стягнення з АТ «УКРТРАНСГАЗ» на користь ТОВ «СП «УкрКАРПАТОЙЛ ЛТД» 3  218  769,36  грн пені та 1  644  626,68  грн штрафу, а також стягнення з АТ «УКРТРАНСГАЗ» на користь ПАТ «УКРНАФТА» 3  218  769,36 грн пені та 1  644  626,68 грн штрафу. У задоволенні іншої частини позову, а саме, у стягненні з відповідача на користь позивачів по 532  420,48  грн пені необхідно відмовити. 
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильності та обґрунтованості висновків, викладених в оскаржуваному рішенні. 
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/5710/17  прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга АТ «УКРТРАНСГАЗ» має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта. 
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/5710/17 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/5710/17 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/5710/17.
4. Матеріали справи №910/5710/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст.  ст.  286-291 ГПК України.
          Повний текст постанови складено 02.03.2020.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В.  Агрикова

                                                                                М.Г. Чорногуз