ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/682/20 Справа № 200/13206/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томаш  В. І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2019 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, - 
в с т а н о в и л а:

       У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 03 жовтня 2016 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 110 000 доларів США на строк до 15 листопада 2017 року.
       Вказувала, що даний договір було підписано ОСОБА_3 в присутності його дружини ОСОБА_1 . 
       Зазначала, що грошові кошти у встановлений договором термін повернуті не були. 
       Посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ухиляються від належного виконання взятого на себе зобов`язання з своєчасного повернення грошових коштів, мотивуючи це відсутністю у них грошових коштів, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_3  та ОСОБА_1  на свою користь  заборгованість за договором позики від 03 жовтня 2016 року у розмірі 110 000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 2 906 200 грн. 
       Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2019 року позовні вимоги задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині вирішення позовних вимог до неї та відмовити у позові. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що про укладання її колишнім чоловіком спірного договору позики вона не знала, при його укладенні присутньою не була, наразі розглядається справа про поділ спільного майна подружжя, а тому вона має припущення, що даний спір про стягнення боргу був створений штучно самим ОСОБА_3 з метою вплинути на результат розгляду справи про поділ майна подружжя.        
       08 січня 2020 року відповідач ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначав, що грошові кошти були використані ним в інтересах сім`ї. 
       08 січня 2020 року позивач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наполягала на тому, що договір позики був підписаний ОСОБА_3 в присутності дружини ОСОБА_1 . 
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає з огляду на таке.        Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 03 жовтня 2016 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 110 000 доларів США, що за курсом НБУ на сьогоднішній день еквівалентно 2 906 200 грн.
       Факт отримання відповідачем грошових коштів у зазначеній вище сумі підтверджується підписом у договорі позики.
       Позика була надана строком до 15 листопада 2017 року (а.с.10).
       Також судом першої інстанції було встановлено, що вказаний договір було підписано у присутності дружини ОСОБА_1 .
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не доведено факту виконання зобов`язання, грошові кошти, надані за договором позики від 03 жовтня 2016 року, були використані в інтересах сім`ї, а тому вважав за необхідне стягнути борг у солідарному порядку. 
       Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем ОСОБА_1 частині зважаючи на наступне. 
       Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.
       Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.
       Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
       Згідно положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. 
       Так, з матеріалів справи вбачається, що 03 жовтня 2016 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики.
       На час отримання коштів в позику та написання договору позики ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. 
       Втім, колегія суддів не погоджується з зазначенням суду першої інстанції факту того, що даний договір було підписано у присутності дружини ОСОБА_1 , оскільки даний факт не підтверджений та не вбачається з тексту самого договору позики. Так у договорі позики ні в одному з його з пунктів не зазначено про те, що він підписаний у присутності дружини ОСОБА_1 .
       Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1)договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2)майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.
       Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача.
       Дослідивши матеріали справи колегія суддів наголошує на тому, що позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих ОСОБА_3 у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї.
       Матеріали справи не містять доказів, що кошти в розмірі 110 000 доларів США, одержані ОСОБА_3 за договором позики, використані в інтересах сім`ї.
       Тому колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що внаслідок укладення договору позики ОСОБА_3 виникло зобов`язання в інтересах сім`ї.
       Аналогічного застосування норм частини четвертої статті 65 СК України дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 травня 2018 року у справі
№639/7335/15-ц (провадження № 61-1028св18).
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги доводи, приведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в оскаржуваній часті з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_1 .
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по справі за подачу апеляційної скарги в розмірі 13.215 грн.00 коп. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 

       Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2019 року в частині задоволення позову до  ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

       В задоволенні позову ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити. В решті рішення суду залишити без змін.

       Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  судові витрати в розмірі 13.215 грн.00 коп.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.