Постанова                                                                                                               
Іменем України                                  
 
04 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа 755/11132/18
провадження № 61-16964св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,          
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної           у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Борисової О. В., Пікуль А. А., від 14 серпня  2019 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до        ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. 
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на ім`я його матері - ОСОБА_6 та шести членів її сім`ї: синів: ОСОБА_1 (позивача), ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , невістки ОСОБА_8 , онуки ОСОБА_9 на підставі Розпорядження Святошинської районної державної адміністрації                  від 06 червня 2005 року № 885 видано ордер № 002105 серії Б на жиле приміщення, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач ОСОБА_6 померла. Вказує, що з осіб, які зазначені в ордері та мають право на проживання, фактично проживає тільки він. Проте, в квартирі з 2014 року проживають не зареєстровані особи, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , та їх малолітній син ОСОБА_3 , які не є членами сім`ї ОСОБА_6 . Вказував, що відповідачі самовільно вселилися в квартиру, оскільки він не надавав згоди на їх вселення та проживання, а тому він як законний користувач квартири, має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним, усунення порушень свого права користування квартирою.
ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . 
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права на проживання та користування квартирою.
 
Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що вона вселилася в спірну квартиру зі згоди свого батька ОСОБА_5 та дядька           ОСОБА_1 на початку 2014 року. Вважала, що оскільки вона вселилася в квартиру за згодою наймачів, то набула право користування цим житловим приміщенням. Вказувала, що на даний час вона та її малолітній син іншого житла не мають, просила визнати за нею та її малолітнім сином право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з позовом   ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 вселилась до спірної квартири будучи неповнолітньою у 2004 році за згодою свого батька ОСОБА_5 та з того часу там постійно проживає. Вказав, що ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі зі згоди наймачів на відповідних правових підставах, оскільки в силу положень статті 65 ЖК Української РСР згоди усіх наймачів при вселенні ОСОБА_2 не потрібно. Тому після вселення до спірної квартири ОСОБА_2 набула рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Після народження у ОСОБА_2 дитини - дитина не потребує згоди всіх членів сім`ї на вселення до своєї матері.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що  згідно із статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного          і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, тому суд дійшов висновку, що правові підстави для визнання за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 права на користування квартирою АДРЕСА_1 , відсутні. Крім того, суд виходив з того, що позивач за зустрічним позовом та її малолітній син зареєстровані за іншою адресою: АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Дніпровського районного суду  м. Києва від 18 березня 2019 року в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано, ухвалено нове рішення в цій частині про задоволення позову.
Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору 881 грн.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору 881 грн.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 вселилась в спірну квартиру без письмової згоди наймачів, включаючи її батька, що суперечить роз`ясненням, викладеним у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України». Така згода не надавалась і на вселення у спірну квартиру її сина та чоловіка.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 вселились до спірної квартири у повнолітньому віці, самоправно, без згоди наймачів спірної квартири, має постійну реєстрацію з 11 січня 2001 року за іншою адресою: АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 та її сина і чоловіка, які також вселилися в спірну квартиру без правової підстави.
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
В частині вирішення зустрічного позову позивач ОСОБА_2 рішення судів попередніх інстанцій не оскаржила, тому Верховний Суд у силу частини першої статті 400 ЦПК України переглядає рішення апеляційного суду в межах доводів касаційної скарги ОСОБА_2 щодо оскарження судових рішень в частині вирішення справи за позовом ОСОБА_1 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення в порушення вимог статті 263 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України), оскільки не з`ясував повно та всебічно обставини справи, підійшов до розгляду справи односторонньо. Крім того, вказує, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду через 13 років після її вселення до спірного жилого приміщення, тому є всі підстави для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до неї та її малолітнього сина з підстав пропуску строку позовної давності, встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).   
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У жовтні 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16 вересня 2019 року справу призначено судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із суду першої інстанції, зупинено виконання рішення Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року до закінчення касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Розпорядженням Святошинської районної державної адміністрації міста Києва від 06 червня 2005 року № 885 ОСОБА_6 видано ордер              №  002105 серії Б на вселення в жиле приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
 
Ордер № 002105 серії Б видано наймачу ОСОБА_6 на вселення в жиле приміщення сім`ї із шести чоловік: самого наймача, сина         ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_8 , онуки ОСОБА_9 , сина ОСОБА_7 , сина ОСОБА_5 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач ОСОБА_6 померла.
 
Спірна квартира належить до комунальної власності і договір найму після смерті наймача ОСОБА_6 не укладався.
 
З актів «Про проживання», складених 17 липня 2017 року та 17 жовтня        2018 року встановлено, що в спірній квартирі фактично проживають відповідач ОСОБА_2 , малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 
 
ОСОБА_2 та члени її сім`ї у спірній квартирі не зареєстровані.
 
У судовому засіданні, зі слів сторін, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 вселилась до спірної квартири будучи неповнолітньою у     2004 році за згодою свого батька ОСОБА_5 , проживає там з того часу постійно.
 
ОСОБА_2 має постійну реєстрацію з 11 січня 2001 року за адресою:         АДРЕСА_2 .
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. 
На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 61 ЖК УРСРС користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
 
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
 
Ці норми права застосував суд апеляційної інстанції.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло: передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Колегія суддів вважає, що не є підставою для виселення ОСОБА_2  відсутність письмової згоди на її вселення у спірну квартиру члена сім`ї померлого наймача ОСОБА_6 - ОСОБА_1 у 2014 році, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
 
Тим більше, що час вселення ОСОБА_2 в спірне житло та тривалість її  проживання в ньому судами достеменно не було встановлено.
 
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме: статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
 
Так, права членів сім`ї наймача житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
 
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
 
Такі висновки у подібній справі виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження
№ 61-298 цс 19.
 
Задовольняючи позов про виселення, суд апеляційної інстанції формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи, не з`ясував, чи має позивач право на звернення з позовом як наймач, не врахував необхідність дотримання наведених вище вимог національного законодавства, наведених конвенційних норм та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.
 
По суті, суд апеляційної інстанції виходив лише з одного факту, що     ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру в 2014 році будучи повнолітньою, без письмової згоди ОСОБА_1 , при тому, що дата її вселення не підтверджена жодними доказами.
 
При цьому суд апеляційної інстанції не надав оцінку і встановленим судом першої інстанції обставинам: вселення ОСОБА_2 у неповнолітньому віці до її батька - ОСОБА_5 , який також є членом сім`ї померлого наймача ОСОБА_6 та того, що після смерті наймача договір найму спірної квартири не переукладався з будь-яким іншим членом сім`ї наймача. 
 
В свою чергу суд першої інстанції не надав належну оцінку суперечностям у показаннях ОСОБА_2 , яка стверджувала, що вселилась у спірну квартиру у 2004 році, в той час як ордер на дане житлове приміщення був виданий лише у 2005 році. 
 
Крім вищенаведеного, суди взагалі не врахували такі фактичні обставини справи.
 
У справі, що розглядається, позивач ОСОБА_1 на рівні з іншими є членом сім`ї наймача ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті наймача договір найму не переукладався і ОСОБА_1 не набув статусу наймача квартири. Однак суд апеляційної інстанції не звернув уваги на положення статей 61,106 ЖК України та вирішив спір за участю неналежного позивача. 
 
Суд апеляційної інстанції не досліджував обставин того, чи дійсно мають відповідачі інше житло для проживання, що у цій справі має важливе юридичне значення для правильного вирішення спору.
 
Встановлення зазначених фактичних обставин, їх дослідження та первинна правова оцінка відноситься до повноваження суду апеляційної інстанції, а без цього ухвалити законне, обґрунтоване й справедливе рішення Верховного Суду є неможливим.  
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 77-84, 89, 243, 263 ЦПК України, чинного на час розгляду справи, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).
 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
 
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
 
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Разом з тим, оскільки оскаржуване судове рішення скасовується з передачею справи на новий розгляд, то підстав поновлювати його виконання немає. 
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.