Постанова
     Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 753/7666/19	 	
Номер провадження 22-ц/824/2566/2020	
Головуючий у суді першої інстанції О.Р. Лужецька	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач        	
12 лютого 2020 року                                                                                           місто Київ
                             Номер справи 753/7666/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
 
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. 
 
секретар судового засідання: Горак Ю.М.
 
сторони:
 
позивач            ОСОБА_1 
відповідач       ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 
 
на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року, ухваленеу складі судді Лужецької О.Р., в приміщенні Дарницькогорайонного суду міста Києва, повне рішення суду складено 25.11.2019,-
 
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, мотивованим тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 була поширена публікація під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_11 на інформаційному ресурсі відповідача на сайті: ІНФОРМАЦІЯ_12 посиланням : ІНФОРМАЦІЯ_13/:
« ІНФОРМАЦІЯ_14 »
Перший так званий «ІНФОРМАЦІЯ_15.»
Позивач вважає, що в даній публікації розміщена недостовірна інформація, що містить звинувачення у вчиненні ним злочинів та негативна інформація, що принижує його честь та гідність, порочить його ділову репутацію, негативно змальовує його особу, а тому така інформація підлягає спростуванню. Відповідач опублікував таку недостовірну інформацію не маючи на те доказів та яка підлягає спростуванню. Дана інформація була подана громадськості відповідачем як фактичне твердження, що містить фактичні дані та порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача та створює відносно нього негативні судження з боку громадськості.
В обґрунтування доводів позову ОСОБА_1 також зазначив, що він не є стороною захисту жодного кримінального провадження, до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, йому не повідомлялось про підозру, не складались обвинувальні акти, будь-які обмежувальні заходи, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України до нього не застосовуються. 
З урахуванням наведеного, просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність, ділову репутацію, інформацію, поширену відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_16» на інформаційному ресурсі відповідача сайті: ІНФОРМАЦІЯ_12 ua за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_17 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, помилкову оцінку доказів зібраних по справі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що власником інформаційного ресурсу (сайту) ІНФОРМАЦІЯ_18 є відповідач та не доведено факт причетності відповідача до розміщеної інформації в мережі Інтернет. 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково оцінив це як припущення сторони позивача, оскільки вказана інформація підтверджується довідкою з відомостями про власника веб - сайту, виданою департаментом «Центр компетенції» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 13.03.2019 № 106/2019-Д, яку суд безпідставно не прийняв до уваги при ухваленні рішення. Судом невірно застосовано у даному випадку Закон України «Про акредитацію органів з оцінки відповідальності», який не підлягав застосуванню.
Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову через недоведеність стороною позивача причетності відповідача до інформаційного матеріалу розміщеного в мережі Інтернет та власника веб - сайту, на якому була опублікована недостовірна інформація.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити скаргу з викладених у ній підстав.
Представник відповідача ОСОБА_10. у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване, з урахуванням викладених у відзиві на апеляційну скаргу обставин.
Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами у справі. 
Колегія суддів вважає такий висновок суду законним і обґрунтованим, таким що відповідає встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.
Так, відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 на інформаційному ресурсі відповідача сайті: ІНФОРМАЦІЯ_19 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_20 заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_21 ».
Зміст публікації: « ІНФОРМАЦІЯ_22.»
Так, згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.
Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.
Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.
Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
У статті 1 Закону України «Про телекомунікації» зазначено: домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. 
Поняття «веб-сайт» міститься у наказі Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25 листопада 2002 року № 327/225 «Про затвердження Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади та Порядку функціонування веб-сайтів органів виконавчої влади», згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет. 
Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені. 
Як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що автор статті не вказаний. 
У позові ОСОБА_1 зазначав, що інформація про нього була поширена саме відповідачем, який є власником веб-сайту. Така інформація є негативною, недостовірною та порушує його особисті немайнові права, ганьбить його честь, гідність й завдає шкоди діловій репутації та створює відносно нього негативні судження з боку громадськості. 
На підтвердження зазначених у позові обставин позивачем було надано суду довідку з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення видану 13.03.2019 № 106/2019/Д-ЦК Консорціумом «Український центр підтримки номерів і адрес» Департамент «Центр компетенції».
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зазначена довідка не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки підставою для її складання стало свідоцтво про акредитацію від 22 листопада 2017 року, видане Об`єднанням підприємств «Український мережевий інформаційний центр», яке не є державним органом, уповноваженим на акредитацію інших підприємств, відтак не уповноважене видавати Свідоцтво про акредитацію, а тому посилання позивача на дану довідку не було прийнято судом до уваги.
Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції. 
Так, згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
У свою чергу, відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надаючи оцінку зазначеній довідці суд апеляційної інстанції з урахуванням зазначеного вище, дійшов висновку, що інформація зазначена в останній може бути виключно припущенням та не може бути доказом у справі у розумінні норм закону. Викладена у довідці, виданій Консорціумом «Український центр підтримки номерів і адрес» Департамент «Центр компетенції» інформація підлягала детальній перевірці судом, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак суд позбавлений можливості самостійно витребувати докази у справі, лише за клопотанням учасників справи.
Колегія суддів встановила, що судом першої інстанції було дотримано вимог процесуального закону, зокрема роз`яснено позивачу та його представнику які докази мали б бути подані на підтвердження обставин, що входили до предмета доказування.
Із матеріалів справи вбачається, що судом було роз`яснено стороні позивача право заявити клопотання про витребування інформації з метою встановлення власника веб - сайту, на якому було розміщено інформацію, у адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Проте, позивач та його представник відповідних клопотань суду не подали, витребовувати будь - які додаткові докази на підтвердження викладених у позові обставин не вважали за необхідне, посилаючись на наявну у матеріалах справи довідку Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» Департамент «Центр компетенції». 
Позивач, не вчиняючи дій, спрямованих на отримання доказів на підтвердження обставин викладених у позові, свідомо розумів, що така його бездіяльність несе ризики настання негативних наслідків щодо реалізації процесуальних прав.
Колегія суддів звертає увагу на те, що сторона позивача, після отримання відзивів на позовну заяву, достеменно знала про те, що відповідач заперечує його належність як відповідача у справі, а тому не була позбавлена можливості звернутись до суду із клопотанням про витребування відповідних доказів для підтвердження належності зазначеного відповідача, однак таким правом не скористалась. Поряд з цим, суд у відповідності до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, не збирає докази самостійно.
У даному випадку, з процесуальної точки зору, неможливо вважати реєстранта доменного імені власником веб-сайту, адже докази для належного підтвердження власника веб-сайту відсутні не у зв`язку із тим, що таких даних взагалі не існує, а у зв`язку із тим, що сторона позивача вважала недоцільним самостійне відшукування або витребування таких доказів за ухвалою суду у адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Отже, на підставі досліджених і оцінених доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що суд вірно вважав, що позивачем  не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є власником сайту ІНФОРМАЦІЯ_23 та що саме ним була поширена інформація, про яку позивач зазначив у позові. 
Доводи апеляційної скарги щодо належності доказів наданих стороною позивача на підтвердження зазначених у позові обставин, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з огляду на зазначене вище.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд навів у рішенні мотиви з яких не вбачав підстав для задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -
п о с т а н о в и в :
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 рокузалишити без змін.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 21 лютого 2020 року.

Судді                                                                                      Л.Д. Поливач

                                                                                                А.М. Стрижеус

                                                                                                О.І. Шкоріна