РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року
м. Рівне

Справа № 572/3771/18
Провадження № 22-ц/4815/171/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               головуючого судді – Шимківа С.С.,
               суддів:         – Гордійчук С.О., Хилевича С.В.
               секретар судового засідання – Тхоревський С.О.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
– ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2019 року (ухвалене у складі судді Ведяніної Т.О., повний текст рішення складено 20 листопада 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, - 

в с т а н о в и в :

19 грудня 2018 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається із будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 та транспортного засобу – мікроавтобуса "Мерседес-Бенц Спринтер".
Вони є спадкоємцями першої черги спадкування після смерті батька, так як є його дітьми. 
Після смерті батька їм стало відомо, що батьком за життя було складено заповіт, яким усе своє майно він заповів відповідачеві – ОСОБА_3 Заповіт посвідчений в КЗ "Сарненська ЦРЛ" 17 червня 2018 року, за три дні до його смерті.
Вважають, що вказаний заповіт є недійсним через те, що він посвідчувався завідувачем кардіологічного відділення, лікарем ОСОБА_5 , яка, всупереч вимогам ст. 1252 ЦК України не була на той момент черговим лікарем, а тому заповіт складений особою, яка не мала на це права. 
Заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, оскільки батько за станом здоров`я не міг самостійно запросити свідків, що були присутні під час посвідчення заповіту. Також, одним із свідків є ОСОБА_6 , який є двоюрідним братом сторін по справі, через що не міг бути присутнім в якості свідка при посвідченні заповіту.
Враховуючи наведене, вважають заповіт від 17 червня 2018 року недійсним, так як він посвідчений всупереч вимогам ст.1257 ЦК України.
Просили суд визнати недійсним заповіт від 17 червня 2018 року, посвідчений завідувачем кардіологічного відділення КЗ "Сарненська ЦРЛ" Гомонець А.Б. від імені ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачами не надано переконливих та беззаперечних доказів на підтвердження позовних вимог. 
10 грудня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просили суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що заповідач перебував в надзвичайно важкому стані.
Знаходячись у кардіологічному відділенні вживав сильнодіючі препарати, які знижують свідомість, що позбавляло його можливості об`єктивно оцінювати дійсність, він був слабкий, не впізнавав людей та не пам`ятав певні обставини, що свідчить про те, що він не міг усвідомлювати значення своїх дій.
Враховуючи тяжкість захворювання ОСОБА_4 , вважають, що його волевиявлення як заповідача майна на користь відповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.
Судом не було надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_7 , а показання ОСОБА_5 суперечать обставинам, викладеним в заповіті.
Заповіт посвідчений не черговим лікарем лікарні, відповідно до вимог. ч. 1 ст. 1252 ЦК України, а черговим лікарем на дому, що не є тотожними поняттями.
У заповіті вказано, що він посвідчений лікарем Сарненської ЦРЛ, завідувачем кардіологічним відділенням. Будь-якого посилання про те, що ОСОБА_5 є черговим лікарем не вказується.
03 січня 2020 року представником ОСОБА_3 адвокатом Харчуком В.І. подано відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність оскаржуваного рішення суду.
ОСОБА_5 мала повноваження чергового лікаря "Сарненська ЦРЛ" на день посвідчення заповіту, що спростовує доводи апеляційної скарги про недотримання вимог ст. 1252 ЦК України.
Судом встановлено, що оспорюваний заповіт посвідчено уповноваженою особою, при свідках, у письмовій формі, а спадкодавець недієздатним чи обмежено дієздатним не визнавався, а тому підстав для визнання заповіту недійсним немає.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 від 02.10.2018 року (а.с. 13).
Сторони по справі є спадкоємцями першої черги спадкування після смерті ОСОБА_4 , так як є його дітьми. 
На підставі заповіту від 17 червня 2018 року, що складений лікарем ОСОБА_8 у приміщенні КЗ "Сарненська центральна районна лікарня", ОСОБА_4 все своє майно заповів сину - ОСОБА_3 (а.с. 87).
Позивачі по справі, вважаючи вказаний заповіт недійсним, на підставі ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України звернулися до суду з відповідним позовом про визнання його недійсним.
Як вбачається з посмертного епікризу ОСОБА_4 , копія якого знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_4 поступив у КЗ "Сарненська ЦРЛ" 17 червня 2018 року о 05 год, з діагнозом гіпертонічна хвороба, перенесене ГПМК, судинний паркінсонізм та після огляду черговим лікарем був госпіталізованих у кардіологічне відділення (а.с. 53).
Згідно пояснень, наданих у судовому засіданні суду першої інстанції лікуючим лікарем ОСОБА_4 – ОСОБА_5 , якою і було посвідчено його заповіт, на момент прибуття хворого до лікарні з ним можна було спілкуватися тільки за допомогою жестів, бо говорити він не міг внаслідок захворювання. 
Загальні вимоги до форми заповіту визначені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, що визначені  у статтях  1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Частиною першою статті 1252 ЦК України визначено, що заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров`я.
Відповідно до положень частини першої та другої  статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Згідно з пунктом 1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюється до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою  Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 4191 (далі - Порядок) посвідчувати заповіти і довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі - заповіти і довіреності), відповідно до статей 245 і 1252 Цивільного кодексу України та статті 40 Закону України "Про нотаріат", мають право такі посадові, службові особи: головні лікарі, їх заступники з медичної частини або чергові лікарі лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров`я, начальники госпіталів - заповіти осіб, що перебувають на лікуванні в таких закладах.
Лікар ОСОБА_5 , що записала та посвідчила заповіт ОСОБА_4 , в порушення вимог вищезазначеного Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, не мала повноважень щодо посвідчення заповіту, оскільки не була ні головним лікарем, його заступником з медичної частини, ні черговим лікарем лікарні.
Згідно графіку чергування лікарів по КЗ "Сарненська ЦРЛ" на червень 2018 року, що затверджений головним лікарем КЗ "Сарненська ЦРЛ" ОСОБА_9 , 17 червня 2018 року черговим лікарем був ОСОБА_10 (а.с. 46).
Повноважень на посвідчення заповітів лікуючим лікарем чи лікарем на дому законом не надано.
З тексту заповіту вбачається, що ОСОБА_4 не міг його підписати у зв"язку з хворобою. У той же час із заповіту видно, що його нібито підписав заповідач ОСОБА_4 (а.с. 87). 
Крім того, даний заповіт підлягав державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, чого зроблено не було.
У розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.
У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.
При зверненні до практики ЄСПЛ (справа "Марченко М. В. проти України") у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо "права" як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.
У пункті 52 рішення "Меньшакова проти України" (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: "Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на "розгляд" спору судом (див., наприклад, рішення у справі "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia, заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).
Отже, стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність вимогам закону, незалежно від визнання його таким.
У випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами.
Оскілки судом встановлено, що заповіт ОСОБА_4 від 17 червня 2018 року, складений та посвідчений особою, яка не мала на це права, що згідно вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України, означає його нікчемність, однак вказане заперечується відповідачем, на користь якого і було складено нікчемний заповіт, наявні достатні правові підстави для задоволення позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання такого заповіту недійсним.
Ураховуючи те, що судом неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.
На підставі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 203, ст.ст. 204, 215, 1247, 1252, 1257 ЦК України, п. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 4191 "Про порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюється до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою", керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2019 року скасувати.
Позов  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним задовольнити.
Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь сина ОСОБА_3 від 17 червня 2018 року, посвідчений лікарем КЗ "Сарненська ЦРЛ" Гомонець А.Б. 18 червня 2018 року за № 299.
Стягнути з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1 судові витрати за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп. 
Стягнути з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1 та на користь ОСОБА_2 судові витрати за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі по 576 (п`ятсот сімдесят шість) грн 30 коп кожному.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий-суддя                                         С.С. Шимків

Судді:                                                                 С.В. Хилевич

                С.О. Гордійчук