ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 січня 2020 року           справа №200/8228/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сухарька М.Г., суддів Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 200/8228/19-а (головуючий І інстанції Волгіна Н.П., повний текст судового рішення складено та підписано 10 жовтня 2019 року в м. Слов`янськ) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування повідомлень-рішень та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                 ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області (далі – відповідач, податковий орган, ГУ ДФС), в якому просив:
- визнати таким, що не ґрунтується на нормах закону та підлягає скасуванню, повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 19 серпня 2017 року № 25013-05 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 4904,30 грн; 
- визнати таким, що не ґрунтується на нормах закону та підлягає скасуванню, повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 10 квітня 2018 року № 0041133-4812-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 9029,76 грн;
-  скасувати рішення Головного управління ДФС у Донецькій області про опис майна позивача;
- зобов`язати Головне управління ДФС у Донецькій області подати висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, із зазначенням суми податку у розмірі 3888,44 грн, що підлягає поверненню з бюджету, як помилково нарахованих.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 не є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки нежитлові приміщення, які були об`єктом оподаткування, підпадають під дію пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств), що виключає зазначені приміщення з переліку об`єктів, які обкладаються податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с. 4-8).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про перебування у власності ОСОБА_1 комплексу будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні в 2016 році, оскільки на той час приміщення були продані, а відомості з Реєстру ґрунтуються на помилці реєстратора БТІ.
Також апелянт наголошує, що ГУ ДФС всупереч нормам Податкового кодексу України сформувало податкову вимогу № 112476-48 під час процедури адміністративного оскарження нарахованого податкового боргу.
Окрім цього, ОСОБА_1 звертає увагу, що суд першої інстанції не обґрунтував з яких підстав він не застосував практику Верховного Суду, на яку посилався позивач (а.с. 160-161).
Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.
Згідно з матеріалами справи за договором купівлі-продажу серія ВЕС № 423379 від 23 червня 2006 року ОСОБА_1 придбав нежитлові будівлі (комплекс будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні), які розташовані за адресою: с. АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 Б, та які складаються з: мехмайстерні, зазначеної у плані літерою А-1; прибудов – зазначені у плані літерами А’-1, А2-1, а; котельної, зазначеної у плані літерою а2; радіаторного цеху – зазначений у плані літерою Л-1; ганку – зазначеного у плані літерою – л-1; пожежної будівлі – зазначеною у плані літерою – Г-1; складу – зазначеного у плані літерою – г-1; прохідної – зазначеної у плані літерою Ж-1; магазину – зазначеного на плані літерою Н-1; навісу – зазначеного у плані літерою н-1; складу с/г – зазначеного у плані літерою З-1; комбайнового цеху – зазначеного у плані літерою В-1; тамбуру – зазначеного у плані літерою в-1; електростанції – зазначеної у плані літерою К-1; сітков`язального цеху – зазначеного у плані літерою к-1 (а.с. 10, 47).
Відповідно до відміток на цьому договорі:
- Володарською Державною нотаріальною конторою від 31 серпня 2007 року за № 3569 посвідчено договір купівлі-продажу 1/8 частини комплексу, що складається з комбайнового цеху літ. В-1, тамбуру літ. в-1;
- Володарською Державною нотаріальною конторою від 24 грудня 2008 року за № 5037 посвідчено договір купівлі-продажу 1/8 частини комплексу, що складається з пожежної будівлі літ. Г-1, складу літ. г-1 (зв.бік а.с. 10).
Продаж у 2007 році позивачем частини комплексу будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні (комбайнового цеху і тамбуру) загальною площею 368,6 кв.м підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31 серпня 2007 року серія ВЕХ № 070344 (а.с. 102).
Як наполягає позивач, після продажу у 2007 та 2008 роках нежитлових приміщень з належного йому комплексу будівель та споруд у 2018 році до реєстраційних відомостей вносилися зміни щодо власників приміщень через помилку особи, яка в 2007 та 2008 роках проводила реєстрацію права власності на ці об`єкти.
19 серпня 2017 року ГУ ДФС прийнято повідомлення-рішення № 25013-05, яке отримано позивачем 26 січня 2018 року. Відповідно до цього рішення ОСОБА_1 визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в розмірі 4904,30 грн (згідно з наданим відповідачем розрахунком сума податку визначена за формулою: 3559 * 1,38 грн = 4904,30 грн, де: 3559,0 - площа об`єкту нерухомості (об`єкту оподаткування) кв.м, 1,378 грн - ставка податку за 2016 рік, грн/кв.м (згідно з рішенням Старченковської (Темрюцької) сільської ради від 12 лютого 2015 року № 6/48-312 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2016 рік склала 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 1,38 грн (0,1% х 1 380 грн)) (а.с. 11, 81).
10 квітня 2018 року позивач сплатив частково (в розмірі 3888,44 грн) суму податку за 2016 рік, зазначеного у спірному повідомлені-рішенні № 25013-05, що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.1007156665.1 (а.с. 94).
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджено, що станом на 04 квітня 2018 року у власності позивача перебувала Старченківська ремонтна майстерня, яка на той час складалась з нежитлових приміщень загальною площею 2821,80 кв.м (а.с. 109-113).
10 квітня 2018 року відповідачем прийнято повідомлення-рішення № 0041133-4812-0534 (отримано ОСОБА_1 29 травня 2018 року), яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в сумі 9029,76 грн (згідно з наданим відповідачем розрахунком сума податку визначена за формулою: 2821,80 * 3,2 грн = 9029,76 грн, де: 2821,80 - площа об`єкту нерухомості, кв.м; 3,2 грн - ставка податку за 2017 рік, грн/кв.м (згідно з рішення Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2017 рік складає 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 3,2 грн (0,1% х 3 200 грн)) (а.с. 12, 88).
Відповідно до пояснень позивача зазначена сплата мала місце у зв`язку із тим, що тоді він ще був необізнаний про звільнення його від сплати вказаного у повідомленні-рішення податку. 
05 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Нікольського відділення Мангушської ОДПІ із заявою про надання розрахунків для узгодження сум грошового зобов`язання, яка була переадресована відповідачу та у відповідь на яку 27 червня 2018 року (вих. № 27709/10/05-99-48-12-38) ГУ ДФС роз`яснило порядок нарахування сум податкових зобов`язань із посиланням на законодавство України (а.с. 13-15).
Позивач 04 липня 2018 року на адресу Нікольського відділення Мангуської ОДПІ надіслав заяву, в якій повідомив про те, що він є власником нежитлової будівлі – комплексу будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні, яка за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) «Будівлі промислові», а тому відсутні підстави для нарахування йому податку на нерухоме майно та обов`язок його сплати. Також у заяві просив скасувати спірні повідомлення-рішення № 25013-05 та № 0041133-4812-0534 (а.с. 16).
У своїй відповіді від 30 липня 2018 року на звернення ОСОБА_1 податковий орган роз`яснив застосування норми ст. 266 Податкового кодексу України та повідомив про те, що не вбачає підстав для скасування податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так як «будівлі промисловості», визначені підпунктом «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, зазначені будівлі стосуються промислових підприємств; нежитлові приміщення (в тому числі, виробничі корпуси, цеха, складські приміщення, які перебувають у власності фізичних осіб, не підпадають під дію підпункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (а.с. 17).
02 серпня 2018 року позивач на адресу Державної фіскальної служби України направив заяву-скаргу з вимогою скасувати оскаржувані повідомлення-рішення (а.с. 18-19) та повідомив Нікольське відділення Мангушської ОДПУ про надіслання такої заяви-скарги (а.с. 18-20). 
07 серпня 2018 року відповідачем сформовано податкову вимогу № 112476-48, направлену ОСОБА_1 17 серпня 2018 року, про сплату податкового боргу, в якій позивача зобов`язано сплатити борг у сумі 10045,62 грн податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та попереджено, що починаючи з 06 серпня 2018 року на майно, яке перебуває у його власності, поширюється право податкової застави, а на суму податкового боргу нараховується пеня та застосовуються штрафні санкції, визначені Податковим кодексом України, повідомлено про передбачені Податковим кодексом України заходи стягнення податкового боргу у разі його несплати (а.с. 60-61).
21 серпня 2018 року Державною фіскальною службою України прийнято рішення про продовження строку розгляду скарги позивача (а.с. 62-63), а рішенням від 28 вересня 2018 року скаргу залишено без розгляду в зв`язку із пропуском 30-денного строку для її подання (а.с. 64).
12 квітня 2019 року відповідачем прийнято рішення про опис майна ОСОБА_1 у податкову заставу, яке отримано позивачем 19 квітня 2019 року (а.с. 65-66).
22 квітня 2019 року позивач направив скаргу на адресу Державної фіскальної служби з вимогою скасувати рішення про опис майна, про що повідомив Волновасько-Мангушське управління ГУ ДФС (а.с. 67-68).
Рішенням Державної фіскальної служби України від 07 травня 2019 року продовжено термін розгляду скарги відповідача від 22 квітня 2019 року (а.с. 69-70), а рішенням від 10 червня 2019 року (отримано позивачем 17 червня 2018 року) скаргу залишено без задоволення (а.с. 71-73). 
Вважаючи, що прийняті податковим органом рішення суперечать нормам чинного законодавства, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, визначення платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначені Податковим кодексом України (далі – ПК України).
Відповідно до пп. 10.1.1 п. 9.1 ст. 9 ПК України до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.
Згідно зі ст. 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
За приписами п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування.
Згідно з підпунктом «є» підпункту 266.2.2 не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Виходячи із системного тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можна зробити висновок, що законодавець у кожному з буквених пунктів (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Кожен з визначених підпунктом 266.2.2. буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування.
Відповідно до абз. «б» п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку.
В силу вимог пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють: будівлі готельні; будівлі офісні; будівлі торговельні; гаражі; будівлі промислові та склади; будівлі для публічних виступів; господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; інші будівлі.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. При цьому, цей клас не включає, зокрема, резервуари, силоси та склади, які у свою чергу відносяться до класу - код 1252.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач у спірних періодах (2016-2017 роки) був власником нежитлового комплексу будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні, розташованої за адресою: Донецька область, с. Старченково, вул. Маріупольська, буд. 2 Б, який складається з нежитлових приміщень: мехмайстерні, прибудови до мехмайстерні, котельної, радіаторного цеху, пожежної будівлі, складу, прохідної, магазину, навісу, складу с/г, комбайнового цеху, тамбуру, електростанції, сітков`язального цеху (а.с. 10, 47, 139-140).
Доводи апелянта, що вказані приміщення були продані у 2007 та 2008 роках, а реєстраційні відомості є помилкою реєстратора, спростовуються судом на підставі ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, якою регламентовано, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже право власності встановлюється саме на підставі реєстраційних відомостей. 
Як вже зазначалося, приписами пункту «є» пп. 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості. 
Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).
Буквальний аналіз пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України зумовлює висновок, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який належить в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.
Згідно з п.п. 266.6.1. п. 266.6 ст. 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
У п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Відповідно до п.п. 266.7.2. п. 266.7 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп. 266.7.1 п. 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п.п. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України).
Матеріалами справи підтверджено, що фізичній особі ОСОБА_1 нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 та 2017 роки за нежитлові приміщення (комплекс будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 Б, з врахуванням ставки податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2016 рік, встановленої рішенням Старченковської (Темрюцької) сільської ради від 12 лютого 2015 року № 6/48-312, та ставки податку на 2017 рік, встановленої рішенням Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157.
Таким чином, податковий орган під час визначення позивачу податкового зобов`язання діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, отже наявні підстави для нарахування позивачу як власнику нежитлової нерухомості, що є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, грошового зобов`язання за 2016-2017 роки.
Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, щодо безпідставності доводів позивача щодо розповсюдження на нього пільги, встановленої пунктом «є» п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки ретельний аналіз цієї норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.
За приписами пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).
Згідно з п. 5.3 ст. 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».
До будівель промисловості належать об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Законодавство України не містить правової норми, яка б чітко визначала поняття «промислове підприємство».
Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.
Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».
Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.
Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.
Наведені положення дають підстави зробити висновок, що застосування пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року (справа № 806/2461/17), ухвалі від 23 травня 2019 року (справа № 820/3556/17) та у постанові від 11 грудня 2018 року (справа № 819/314/18).
Положеннями п. 38.1 ст. 38 ПК України регламентовано, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Відтак, об`єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою у власній господарській діяльності - вказана норма застосовується до промислових підприємств, які мають статус юридичних осіб. 
Натомість, позивач як фізична особа є власником нежитлової будівлі, яка належить до класу «Будівлі промисловості», а тому положення вказаної статті до позивача не застосовуються, а його доводи з цього приводу суд вважає безпідставними.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо правомірності прийнятих ГУ ДФС податкового повідомлення-рішення від 19 серпня 2017 року № 25013-05, яким ОСОБА_1 визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік у розмірі 4904,30 грн, та повідомлення-рішення від 10 квітня 2018 року № 0041133-4812-0534, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в сумі 9029,76грн.
З приводу доводів ОСОБА_1 , що ГУ ДФС всупереч нормам Податкового кодексу України сформувало податкову вимогу № 112476-48 під час процедури адміністративного оскарження нарахованого податкового боргу, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 56.2 ст. 56 ПК України у разі, коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня зі скаргою про перегляд цього рішення.
Відповідно до п. 56.3 ст. 56 ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі […] протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується. […] Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.
За приписами п. 56.5 зазначеної статті платник податків одночасно з поданням скарги контролюючому органу вищого рівня зобов`язаний письмово повідомляти контролюючий орган, яким визначено суму грошового зобов`язання або прийнято інше рішення, про оскарження його податкового повідомлення-рішення або будь-якого іншого рішення.
Положеннями п. 56.7 ст. 56 ПК України регламентовано, що у разі порушення платником податків вимог пунктів 56.3 і 56.6 подані ним скарги не розглядаються та повертаються йому із зазначенням причин повернення.
Згідно з п. 56.15 ст. 56 ПК України скарга, подана із дотриманням строків, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження.
Як вбачається з п. 56.8 та 56.9 ст. 56 ПК України контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.
Пунктом 56.20 ст. 56 ПК України передбачено, що скарга має бути оформлена та подана в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Наказом Міністерства фінансів України 21 жовтня 2015 року № 916, зареєстрованим в Мінюсті 23 грудня 2015 року за № 1617/28062, затверджено Порядок оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами, який містить, крім іншого, приписи щодо суб`єкту, до якого звертається зі скаргою особа, та строку такого звернення (Розділи ІІ та ІІІ), які за змістом співпадають с приписами п. 56.3 ст. 56 ПК України.
Як встановлено під час розгляду справи позивач, в порушення вказаних приписів, по-перше, звернувся із заявою про скасування спірних рішень з порушенням строків, визначених пунктом 56.3 ст. 56 ПК України, по-друге, звернувся до Нікольського відділення Мангушського управління ГУ ДФС у Донецькій області (а не до ДФС України, як передбачено п. 56.3 ст. 56 ПК України) (а.с. 16).
Тобто, ОСОБА_1 не дотримався встановленого ст. 56 ПК України порядку звернення зі скаргою на рішення контролюючого органу, у зв`язку із чим рішення фіскального органу (в даному випадку – рішення ДФС України як контролюючого органу вищого рівня по відношенню до ГУ ДФС, яке прийняло спірні рішення), передбачене п. 56.8 ст. 56 ПК України, не могло бути прийняте.
Відповідно до відповіді на вказану заяву, підписаної заступником начальника Волновасько-Мангушського управління ГУ ДФС у Донецькій області (а.с. 17), зазначена заява була розглянута як звернення громадян, тобто, в 30-ти денний термін, встановлений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР.
Враховуючи встановлені судом обставини та наведені вище нормативно-правові приписи суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про визнання зазначених повідомлень-рішень такими, що не ґрунтується на нормах закону та підлягає скасуванню, задоволенню не підлягають.
Стосовно зауважень ОСОБА_1 , що суд першої інстанції не обґрунтував з яких підстав він не застосував практику Верховного Суду, на яку посилався позивач, суд зазначає наступне.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформованих під час розгляду справи № 755/10947/17, суди під час розгляду тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Як зазначено в апеляційній скарзі позивач посилався на постанову Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16, а суд першої інстанції – від 15.05.2018 у справі № 806/2461/17. Тобто позиція суду першої інстанції відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, що зумовлює спростування доводів апелянта з цього приводу.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Разом з тим, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, ст. 6 п. 1 Конвенції з прав людини не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статями 139, 291, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 200/8228/19-а – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 200/8228/19-а – залишити без змін.
Повний текст судового рішення складено та підписано 29 січня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      М. Г. Сухарьок 

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Т. Г. Гаврищук