ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 р. 	Справа № 480/2275/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бенедик А.П.,
Суддів: Гуцала М.І. ,  Донець Л.О. ,
за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Воловик С.В.) від 31.10.2019 року (повний текст рішення складено 08.11.2019 року) по справі №480/2275/19
за позовом           Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Лан"
до           Управління Держпраці у Сумській області
про           визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Лан", звернувся до суду із позовом до Управління Держпраці у Сумській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову №СМ 1392/177/АВ/ІП-ФС, винесену 23 травня 2019 року про накладення уповноваженими посадовими особами на штрафу у розмірі 4173,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог діючого законодавства є помилковими, оскільки день звільнення ОСОБА_1 був вихідним (субота), не був банківським операційним днем в АТ "Ощадбанк", у якому обслуговується ТОВ "Агрофірма "Лан", тому з незалежних від нього причин підприємство не мало можливості перерахувати всі суми, що належали працівникові в день звільнення, у зв`язку з чим ці суми були виплачені в перший робочий день після звільнення. Крім того, директор агрофірми звертався з листом до Роменської профспілкової організації, однак отримав відмову. Вважаючи, що рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації не мало належного правового обґрунтування такої відмови, на підставі ч. 7 ст. 43 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивач мав право звільнити ОСОБА_1 без згоди профспілки. На думку позивача, оскаржуване рішення про застосування до позивача штрафу є незаконним та прийнятим без врахування всіх обставин.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Сумській області Державної служби України з питань праці №СМ 1392/177/АВ/ІП-ФС від 23.05.2019.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на оплату судового збору в сумі 1921 грн. 00 коп.
Не погодившись із судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.
Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку щодо відсутності в діях позивача порушення вимог діючого законодавства. Зазначив, що за наслідками інспекційного відвідування встановлено факт порушення позивачем вимог законодавства про працю, а саме: звільнення ОСОБА_1 без згоди виборчого органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник; не проведення консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення; при звільненні працівника не виплачені всі суми, що належать йому від підприємства в день звільнення. Встановлені порушення позивачем вимог діючого законодавства відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтується на тих  документах, які були отримані під час інспекційного відвідування, а відтак відповідачем обґрунтовано застосовано до позивача штрафні санкції на підставі оскаржуваної постанови.
Позивач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.
Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що на підставі заяви гр. ОСОБА_1 від 11.04.2019 №Д-291/17-08/2019 (а.с.133-134), відповідачем видано наказ №667 від 24.04.2019 року про проведення інспекційного відвідування ТОВ "Агрофірма "Лан" з питань дотримання законодавства про працю в частині звільнення з роботи на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України  (а.с.106).
Згідно направлення на проведення інспекційного відвідування №292/СМ1392                            від 25.04.2019 (а.с.105), у період з 02.05.2019 року по 03.05.2019 року інспектором праці             Яременко Т.Б. здійснено інспекційне відвідування ТОВ "Агрофірма "Лан", за результатами якого складений акт № СМ 1392/177/АВ від 03.05.2019 (а.с.64-67).
Під час інспекційного відвідування встановлені порушення позивачем вимог законодавства про працю, а саме: статті 43 КЗпП України: 
- ч. 1 ст. 43 КЗпП України: розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2,3 статті 41 КЗпП України, проведено без попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник;  
- ч.2 ст. 49-4 КЗпП України: скорочення чисельності або штату працівників здійснено без завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власником не проведено консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення; 
- ч.1 ст. 116, ч.1 ст.117 КЗпП: при звільненні працівника не виплачені всі суми, що належать йому від підприємства в день звільнення, в тому числі несвоєчасно виплачено заробітну плату: середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку не виплачено.
Рішенням Управлінням Держпраці у Сумській області від 13.05.2019 № СМ 1392/177/АВ/ІП призначено розгляд справи про накладення штрафу на 23.05.2019 о 15 год. 20 хв., про що позивача повідомлено листом № 18-28/04/4503/2019 від 16.05.2019 (а.с.135, 136).
За результатами розгляду справи Управлінням Держпраці у Сумській області 23.05.2019 винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами                                   № СМ 1392/177/АВ/ІП-ФС, якою на ТОВ "Агрофірма "Лан" накладено штраф в розмірі                   4173,00 грн. (а.с.73-74).   
Позивач, не погоджуючись із правомірністю встановлених за наслідком інспекційного відвідування висновків відповідача про порушення позивачем вимог діючого законодавства та прийнятою на її підставі постановою про накладення штрафу, звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені за наслідком проведеного інспекційного відвідування висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог діючого законодавства не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому оскаржувана постанова про накладення штрафу підлягає скасуванню у судовому порядку. Разом з тим, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 4173 грн. 
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 №877-V.
Статтею 1 вищевказаного Закону визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Відповідно до ст. 38 Закону України "Про охорону праці", державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.
Так, пп. 16 п. 4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96) визначено, що Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства у сфері охорони праці в частині безпечного ведення робіт, гігієни праці, промислової безпеки, безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, у тому числі з питань: забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального та колективного захисту; монтажу, ремонту, реконструкції, налагодження і безпечної експлуатації машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів виробництва і машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки; безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, проведення робіт з утилізації звичайних видів боєприпасів, ракетного палива та вибухових матеріалів військового призначення; виробництва, зберігання, використання отруйних речовин у виробничих процесах, у тому числі продуктів біотехнологій та інших біологічних агентів; організації проведення навчання (в тому числі спеціального) і перевірки знань з питань охорони праці; навчання працівників у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення та перевірки їх знань.
Згідно з пп. 5 п. 6 Положення №96, Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.
Відповідно до абзацу першого пункту 7 вказаного Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
На момент виникнення спірних правовідносин процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, була визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 КЗпП України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" № 295 від 26.04.2017 (далі – Порядок №295).
Відповідно до пункту 2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.
Підстави проведення інспекційного відвідування встановлені в пункті 5 Порядку №295, відповідно до якого інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.
Пунктом 19 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.
Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 (надалі - Порядок № 509), в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.
Відповідно до абзацу восьмого частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.
Перевіряючи обґрунтованість встановлених під час проведеного інспекційного відвідування висновків контролюючого органу про порушення позивачем вимог діючого законодавства про працю, як наслідок правомірність застосування до позивача штрафних санкцій на підставі оскаржуваної постанови, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України “Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності”, звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки).
Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Частиною шостою статті 39 Закону України “Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності” визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
Як встановлено під час розгляду справи, 11.01.2019 року директор ТОВ Агрофірма “Лан” звернувся до первинної профспілкової організації ТОВ Агрофірма “Лан” з листом “Про погодження скорочення працівника” в зв`язку зі скороченням штату працівників підприємства (наказ від 11.01.2019 № 20 “Про скорочення штату працівників”), у якому просив надати згоду на розірвання трудового договору згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з завідувачем машинного двору ОСОБА_1 в разі відмови від запропонованих вакантних посад.
В обґрунтування звернення вказував, що скорочення даної посади пов`язане із погіршенням фінансового стану підприємства, необхідністю зменшення витрат товариства, економічною доцільністю розширення посадових обов`язків адмінперсоналу (схожість по Класифікатору професій і посад), неефективністю утримання даної посади.
Рішенням профспілкового комітету первинної профспілкової організації ТОВ Агрофірма “Лан” від 21.01.2019 року у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 відмовлено. З протоколу засідання профспілкового комітету № 1 від 21.01.2019 року вбачається, що підставою відмови у наданні згоди на звільнення є те, що роботодавець не провів консультацій із профкомом щодо скорочення даної посади, а також хто саме із працівників має переважне право залишитись на роботі, підприємством не була створена спеціальна комісія, яка б розглянула це питання, підприємством не була надана довідка, що підтверджує погіршення фінансового стану підприємства.
28.01.2019 року директор підприємства звернувся до Роменської райпрофорганізації працівників АПК з листом “Про погодження скорочення працівника”, у якому просив надати згоду на розірвання трудового договору згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з завідувачем машинного двору ОСОБА_1 , який є одночасно членом профкому первинної профспілкової організації.
В обґрунтування скорочення посади було вказано: 1) неефективність утримання даної посади (0,5 посади було введено 04.10.2016 р., а до того часу її не було); 2) економічна доцільність розширення посадових обов`язків адмінперсоналу (схожість по Класифікатору професій і посад); 3) необхідність зменшення витрат підприємства; 4) погіршення фінансового стану підприємства.
Роменська районна профспілкова організація працівників агропромислового комплексу України листом від 11.02.2019 року не погодила розірвання трудового договору з членом профспілки АПІК України ОСОБА_1 а підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з наступних підстав: 1) в порушення вимог ч. 3 ст. 22 Закону України “Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності” до профспілкового комітету як первинної так і районної профспілкової організації не надано техніко-економічне обґрунтування скорочення посад чи штату працівників, погоджене з профспілковим комітетом первинної профспілкової організації ТОВ “Агрофірма” Лан”; 2) в порушення вимог ст. 49-4 КЗпП України не проведено консультацій власника, уповноваженого органу з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення що провадиться протягом 30 днів (різниця між повідомленням профспілки за три місяці про початок вказаних вище дій згідно зі статтею 49-4 КЗпП і повідомленням конкретного працівника за два місяці про його вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників відповідно до статті 49 2 КЗпП); 3) в порушення вимог ст. 42 КЗпП України не було застосоване переважне право залишення працівника на роботі.
Вважаючи, що рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації            ТОВ Агрофірма “Лан” та Роменської районної профспілкової організації працівників агропромислового комплексу України щодо відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 не містять належного правового обґрунтування такої відмови, ТОВ Агрофірма “Лан” керуючись ч. 7 ст. 43 КЗпП звільнило ОСОБА_1 без згоди виборного органу первинної профспілкової організації та вищестоящого виборного органу цієї профспілки.
На підставі викладеного, оскільки позивач вживав заходи щодо погодження з профспілковими організаціями звільнення ОСОБА_1 , а отримавши відмову, яка на його думку є необґрунтованою, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач скористався своїм правом та звільнив працівника. 
Згідно ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України, про порушення якої вказано в оскаржуваній постанові, визначає, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного наданні професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення.
Таким чином, виходячи з положень вказаної статті роботодавець зобов`язаний інформувати профспілкові органи саме про зупинення діючого виробництва, що тягнуть за собою скороченні чисельності або штату працівників.
Тобто, положення даної норми стосуються лише випадків ліквідації, реорганізації підприємств, зміни форм власності або часткового зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці.
Разом з тим, в даному випадку на підприємстві скорочувалась лише одна посада і таке скорочення посади не було пов`язане із ліквідацією, реорганізацією підприємства, зміною форми власності або частковим зупиненням виробництва.
Оскільки рішення про ліквідацію, реорганізацію підприємства, зміну форми власності або про часткове зупинення виробництва не приймалось, то не мали проводитись не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення і консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем у даному випадку не було порушено вимог діючого законодавств про працю, а відтак висновки перевіряючих є помилковими.
Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За змістом положень вказаних статей Кодексу, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строків розрахунку при звільненні (стаття 116 КЗпІП України) та вину власника (стаття 117 КЗпП України).
За вимогами ч.ч. 4, 5 ст. 24 Закону України “Про оплату праці”, виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був письмово попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 квітня 2019 р. наказом від 11.01.2019 № 20 “Про скорочення штату працівників” (а.с.19).
Згідно наказу № 59 від 14.03.2019 ОСОБА_1 був тимчасово увільнений від виконання посадових обов`язків на період виконання обов`язків голови виборчої комісії на чергових виборах Президента України (а.с.110).
Під час розгляду справи представник позивача вказував, що після припинення виконання обов`язків голови виборчої комісії на чергових виборах Президента України ОСОБА_1 вийшов на роботу 06.04.2019 р., тому підлягав звільненню в зазначений день із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України відповідно до наказу від 11.01.2019 № 20 “Про скорочення штату працівників”. При цьому підприємству не було відомо, чи дійсно ОСОБА_1 вийде 06.04.2019 на роботу, чи буде відсутній в силу будь-яких причин, оскільки 05.04.2019 в телефонному режимі він повідомив спеціаліста відділу кадрів лише про закінчення його повноважень голови виборчої комісії на чергових виборах Президента України, проте жодних документів про це не надав, про вихід на роботу 06.04.2019 р. не повідомив.
Разом з тим, 06.04.2019 р. був вихідним для працівників ТОВ “Агрофірма “Лан”, для яких встановлена п`ятиденний робочий тиждень, у тому числі і для працівників бухгалтерії, а нарахувати належні до виплати суми раніше підприємства не мало можливості, оскільки в розрахунок мав бути включений останній день роботи, який є днем звільнення, тобто день, який не настав.
В той же час, для забезпечення дотримання вимог ст. 116 КЗпП України щодо виплати ОСОБА_1 всіх сум, що належать в день звільнення, директором ТОВ “Агрофірма “Лан” 05.04.2019 р. був виданий наказ № 35, яким, у зв`язку із виробничою необхідністю, а саме звільнення та проведення розрахунків по заробітній платі за скороченням із займаної посади ОСОБА_1 , наказано вийти на роботу у вихідний день інспектору відділу кадрів ОСОБА_2 для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади згідно наказу від 11.01.2019 р., та головному бухгалтеру ОСОБА_3 для проведення розрахунку з ОСОБА_1 щодо належних йому виплат (компенсація невикористаної відпустки, вихідна допомога при скороченні).
Проте, здійснити остаточний розрахунок з ОСОБА_1 виявилось неможливим, оскільки відповідно до п. 2 Порядку прийняття банками на виконання розрахункових документів на виплату заробітної плати, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України 09.09.2013 № 453, банки приймають від платників єдиного внеску грошові чеки, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником єдиного внеску розрахункових документів (документів на переказ готівки) про перерахування коштів для сплати сум єдиного внеску.
Згідно Постанови Національного Банку від 04.07.2018 N 75 “Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України” операційним днем є частина робочого дня банку, протягом якої приймаються від клієнтів документи на переказ і документи на відкликання та можна, за наявності технічної можливості, здійснити їх оброблення, передавання та виконання. Тривалість операційного дня встановлюється банком самостійно та закріплюється в його внутрішніх нормативних актах.
Оскільки день звільнення ОСОБА_1 був вихідним (субота) та не був банківським операційним днем в АТ “Ощадбанк”, у якому обслуговується ТОВ “Агрофірма “Лан”, тому з незалежних причин позивач не мав можливості перерахувати всі суми, що належали ОСОБА_1 від підприємства у день звільнення. В перший робочий день після звільнення - 08.04.2019 р. позивачем було перераховано на картковий рахунок всі суми, належні при звільнення, що було встановлено відповідачем під час перевірки. 
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в діях позивача вини у нездійсненні остаточного розрахунку з ОСОБА_1 у день його звільнення.
Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості оскаржуваної постанови про накладення штрафу.
Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів.
У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.
У відповідності до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі №816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.
При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".
Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа “Руїз Торіха проти Іспанії” (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:             1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);               4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова про накладення штрафу є протиправною, оскільки прийнята без врахування всіх обставин, які мали значення для її прийняття, в зв`язку з чим підлягає скасуванню у судовому порядку.
Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Сумській області залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року по справі №480/2275/19 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя 	(підпис)	Бенедик А.П.	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Гуцал М.І.    Донець Л.О.  	
Повний текст постанови виготовлений  10.02.2020 року.