ПОСТАНОВА
Іменем України

04 лютого 2020 року 
Київ
справа №1340/4937/18
адміністративне провадження №К/9901/10241/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Тацій Л.В., 
суддів: Стеценка С.Г., Стрелець Т.Г., –
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26   листопада 2018 року (прийняте судом у складі судді Качур Р.П.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2019 року (ухвалену судом у складі: головуючого судді Пліша М.А., суддів: Шинкар Т.І., Судової-Хомюк   Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України (далі – МВС), Головного управління МВС у Львівській області (далі – ГУ МВС) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,   –
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати дії відповідачів протиправними та зобов`язати відповідачів здійснити доплату грошової допомоги в розмірі 189   000,00 грн відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 (далі – постанова №   707), згідно з встановленою позивачу ІІ   групою інвалідності, яка настала після проходження служби внаслідок виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, тобто чотирирічного грошового забезпечення за вирахуванням раніше оплаченого 25.02.2011 – півторарічного періоду грошового забезпечення; 
- стягнути з відповідачів на користь позивача кошти за відшкодування моральної шкоди в розмірі 100   000,00 грн.
Короткий зміст рішень судів першої й апеляційної інстанцій
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 26 листопада 2018 року позов задовольнив частково.
Зобов`язав ГУ МВС розглянути подану ОСОБА_1 заяву від 05.12.2016 з додатками та прийняти рішення відповідно до вимог Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707.
У задоволенні решти вимог позовної заяви відмовив.
Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 11 березня 2019 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що постановою Вищого адміністративного суду України від 01.06.2016 у справі № К/800/56228/13 встановлено, що ОСОБА_1 у 1985-1987 роках проходив строкову військову службу, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до архівної довідки управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ Республіки Білорусь від 30 листопада 1992 року (на підставі архівних документів військової частини НОМЕР_1 ) позивач виконував службово-бойові задачі по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 30-ти кілометровій зоні Бригінського району Гомельської області з 30 січня по 07 червня 1987 року. З 07   червня 1993 року по 31 грудня 2010 року проходив службу в органах внутрішніх справ, з якої був звільнений через хворобу. Відповідно до постанови військово-лікарської комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 26 січня 2011 року захворювання позивача пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. У лютому 2012 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності.
Суд зазначив, що у позивача виникло право на виплату спірної одноразової грошової допомоги, ним виконано умову для її виплати – надано підтвердження установлення інвалідності під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю, що передбачено постановою № 707.
Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, як зазначили суди, безспірним є той факт, що у ОСОБА_1 є право на виплату спірної одноразової грошової допомоги, зокрема, на її виплату в розмірі, більшому за раніше виплачену суму.
Для ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати ГУ МВС розглянути подану ОСОБА_1 заяву від 05.12.2016 з додатками та прийняти рішення відповідно до вимог Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707.
Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначив, що позивачем не наведено доказів, щодо характеру, глибини та тривалості страждань.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
12 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.
У скарзі посилається на те, що суди необґрунтовано частково задовольнили позов. А саме, встановивши фактично право позивача на виплату одноразової грошової допомоги, зобов`язали відповідача розглянути заяву позивача від 05.12.2016. Таке рішення не є ефективним захистом прав позивача. Відсутність конкретного судового рішення дозволяє керівникам фінансової служби відомства маніпулювати законодавством.
Суди не дослідили всебічно докази у справи. Фактично встановлено суму, яка підлягає виплаті, і орган, який має її виплатити, проте суд не зобов`язав здійснити таку виплату, а зобов`язав розглянути заяву.
Також судами не взято до уваги і не досліджено всіх обставин що підтверджують завдану позивачу моральну шкоду.
На обґрунтування зазначає, що незважаючи на складні часи, недуг і захворювання ліквідатора аварії на ЧАЕС система створює проблеми та змушує в судових інстанціях доводити право виплат на оздоровлення. Основною причиною отриманого онкозахворювання стали саме нелюдські вчинки та неправові відносини можновладців, які принижували пенсіонера впродовж семи років, довели до безвихідного становища і відчаю на нервовому підґрунті.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а судові рішення – без змін.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12   квітня 2019 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Анцупова Т.О., судді: Стародуб О.П., Кравчук В.М.
Верховний Суд ухвалою від 22 квітня 2019 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 липня 2019 року на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 02   липня 2019 року №   881/0/78-19 визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя Тацій Л.В., судді: Стеценко С.Г., Стрелець Т.Г., справу передано головуючому судді.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Копією виписки з акта огляду МСЕК № 257552 від 18.01.2018 підтверджується, що ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, ступінь втрати працездатності 65   %, захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.
05.12.2016 ОСОБА_1 звернувся до ГУ МВС із заявою про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції» від 12.05.2007 року № 707 (далі – постанова № 707).
Крім цього, 17.04.2018 позивачем було надіслано для долучення до попередньо поданої заяви про виплату одноразової грошової допомоги додатковий пакет документів. Всього, до заяви про виплату одноразової грошової допомоги додано: копію вимоги державного виконавця від 28.11.2016 № 09.1-45/6879; копію вимоги державного виконавця від 01.09.2016 № 09.1-45/89/В-3 5703; виписку із акта огляду МСЕК від 03.02.2012 № 015058; копію виписки із акта огляду МСЕК від 03.02.2012 №   840824; копію свідоцтва про хворобу від 26.01.2011 № 43; копію постанови ВЛК ГУМВС України у Львівській області від 26.01.2011 № 2; копію архівної довідки від 30.11.1992 № 10/1479; довідку про грошове забезпечення від 17.05.2011 № 16/4606; довідку НАСК «Оранта» від 24.04.2012 № 5-01/465; довідку Сихівського відділу соціального захисту від 19.04.2012 № 194; довідку Сихівського відділу соціального захисту від 16.12.2016 № 2605/10-11972; копію посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; копію посвідчення «Інвалід війни» 3 групи; картку реквізитів; копії паспорта та ідентифікаційного номера; копію листа ДФОП МВС України від 21.03.2018 № 15/2-Б-201; копію постанови ВЛК від 20.02.2018; копію експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 27.10.2017 № 13; копію довідки МСЕК від 18.01.2018 № 257552; копію посвідчення «Інвалід війни» 2 групи.
Листом від 07.05.2018 за вих. № Б-8/31/17-2018 ГУ МВС повернуло ОСОБА_1 подану заяву та додані до неї матеріали, оскільки підстав для виплати одноразової грошової допомоги не достатньо (захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, не пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ).
Не погодившись з таким поверненням, позивач, з метою одержання відповідної доплати у сумі 189   000,00 грн, а також для відшкодування завданої йому такими протиправними, на його думку, діями відповідача моральної шкоди, звернувся з цим позовом до суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у межах доводів касаційної скарги перевірив постановлені у цій справі судові рішення, обговорив доводи касаційної скарги і дійшов висновку про таке.
Відповідно до частини першої   статті 9 Закону України «Про міліцію», чинного на час звільнення позивача зі служби, до виконання завдань по охороні громадського порядку, громадської безпеки і боротьбі із злочинністю в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть залучатись інші працівники органів внутрішніх справ, військовослужбовці внутрішніх військ. На них, а також на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.
Частиною шостою   статті 23 Закону України «Про міліцію»   передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Положення частин третьої - дев`ятої цієї статті поширюються на осіб, залучених до заходів щодо охорони громадського порядку і боротьби із злочинністю, а також на пенсіонерів міліції (частина десята статті 23 Закону).
Кабінет Міністрів України постановою від 12 травня 2007 року № 707 затвердив Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції.
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 постанови № 707 одноразова грошова допомога (далі – грошова допомога) виплачується у разі: установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися:
- під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі: п`ятирічного грошового забезпечення - інвалідам I групи; чотирирічного грошового забезпечення - інвалідам II групи; трирічного грошового забезпечення - інвалідам III групи;
- у період проходження служби, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією.
Крім цього, у пункті 1 постанови № 707 зазначено, що у разі виникнення у працівника міліції, податкової міліції або членів його сім`ї права на отримання грошової допомоги в розмірі, більшому за раніше виплачену суму, виплата проводиться за вирахуванням такої суми.
Згідно із вимогами пунктів 5-7 постанови № 707 для виплати грошової допомоги в разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи установлення групи інвалідності працівник міліції, податкової міліції подає органу внутрішніх справ, органу державної податкової служби за місцем проходження служби: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги згідно з додатком; довідку медико-соціальної експертної комісії щодо визначення ступеня втрати працездатності внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) та (або) установлення групи інвалідності; довідку про грошове забезпечення; копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові, видачу документа та місце реєстрації (довідку органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про місце реєстрації або місце перебування заявника); копію ідентифікаційного номера.
Для виплати грошової допомоги обов`язково подається довідка від Національної акціонерної страхової компанії «ОРАНТА» про проведену або не проведену раніше виплату.
Орган внутрішніх справ, орган державної податкової служби, у якому проходив службу працівник міліції, податкової міліції, подає МВС та ДПА у семиденний строк з дня реєстрації документів висновок щодо можливості проведення грошової допомоги разом з документами, зазначеними у пунктах 4 і 5 цього Порядку, копією висновку службового розслідування за фактом поранення (контузії, травми або каліцтва) такого працівника, установлення групи інвалідності чи загибелі (смерті).
МВС та ДПА у десятиденний строк приймає рішення про призначення виплати і надсилає його разом із документами, зазначеними у пунктах 4 і 5, органу внутрішніх справ, органу державної податкової служби, у якому проходив службу працівник міліції, податкової міліції, для проведення виплати.
Як встановили суди позивач до заяви про виплату одноразової грошової допомоги додав: копію вимоги державного виконавця від 28.11.2016 № 09.1-45/6879; копію вимоги державного виконавця від 01.09.2016 № 09.1-45/89/В-3 5703; виписку із акта огляду МСЕК від 03.02.2012 № 015058; копію виписки із акта огляду МСЕК від 03.02.2012 №   840824; копію свідоцтва про хворобу від 26.01.2011 № 43; копію постанови ВЛК ГУМВС України у Львівській області від 26.01.2011 № 2; копію архівної довідки від 30.11.1992 № 10/1479; довідку про грошове забезпечення від 17.05.2011 № 16/4606; довідку НАСК «Оранта» від 24.04.2012 № 5-01/465; довідку Сихівського відділу соціального захисту від 19.04.2012 № 194; довідку Сихівського відділу соціального захисту від 16.12.2016 № 2605/10-11972; копію посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи; копію посвідчення «Інвалід війни» 3 групи; картку реквізитів; копії паспорта та ідентифікаційного номера; копію листа ДФОП МВС України від 21.03.2018 № 15/2-Б-201; копію постанови ВЛК від 20.02.2018; копію експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 27.10.2017 № 13; копію довідки МСЕК від 18.01.2018 № 257552; копію посвідчення «Інвалід війни» 2 групи.
Проаналізувавши зазначені вище правові норми та ретельно дослідивши докази у справі, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем при зверненні із заявою про виплату одноразової грошової допомоги було надано всі необхідні документи, передбачені постановою № 707.
Також суди зазначили, що постановою Вищого адміністративного суду України від 01.06.2016 у справі № К/800/56228/13 встановлено, що ОСОБА_1 у 1985-1987 роках проходив строкову військову службу, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до архівної довідки управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ Республіки Білорусь від 30 листопада 1992 року (на підставі архівних документів військової частини НОМЕР_1 ) позивач виконував службово-бойові задачі по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 30-ти кілометровій зоні Бригінського району Гомельської області з 30 січня по 07 червня 1987 року. З 07   червня 1993 року по 31 грудня 2010 року проходив службу в органах внутрішніх справ, з якої був звільнений через хворобу. Відповідно до постанови військово-лікарської комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 26 січня 2011 року захворювання позивача пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. У лютому 2012 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності.
Касаційний суд у цьому рішенні зазначив, що у позивача виникло право на виплату спірної одноразової грошової допомоги, ним виконано умову для її виплати – надано підтвердження установлення інвалідності під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю, що передбачено постановою № 707.
Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, суди дійшли висновку про те, що безспірним є той факт, що у ОСОБА_1 є право на виплату спірної одноразової грошової допомоги, зокрема, на її виплату в розмірі, більшому за раніше виплачену суму.
Разом із тим, що стосується способу захисту прав позивача, то Суд виходить з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС).
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством   (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача   (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника   (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40).   Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до частини першої   статті 124 Конституції України   правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах   (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини   Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні   статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №   826/14016/16, від 11.02.2019 у справі №   2а-204/12 ).
З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів відзначає наступне.
Частиною четвертою   статті 245 КАС визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Як видно з матеріалів справи, що розглядається, позивач 05 грудня 2016 року звернувся до ГУ МВС із заявою про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до постанови №   707 у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності. У подальшому 17 квітня 2018 року позивачем було надіслано для долучення до попередньо поданої заяви додатковий пакет документів у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, втратою працездатності – 65   %, внаслідок захворювання пов`язаного із виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.
Дана заява із додатками (подана ще з першим пакетом документів) неодноразово скеровувалась до Департаменту фінансово-облікової політики МВС (далі – Департамент) для вирішення питання щодо виплати одноразової грошової допомоги. 27 лютого 2018 року Департамент повторно повернув матеріали, оскільки не долучено жодних документів про вжиття заходів щодо приведення медичних документів у відповідність до вимог чинного законодавства (надана виписка із акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня  втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, що видається Фонду ССНВ і ПЗ не відповідає вимогам постанови №   707). У свою чергу, 07 травня 2018 року листом №   Б-8/31/17-2018 ГУ МВС повернуло заяву (у якій вже був другий пакет документів щодо встановлення ІІ групи інвалідності) позивачу, додатково повідомивши, що постановою №   707 не передбачено зміни суми виплати після встановлення іншої групи інвалідності.
Зважаючи на вищенаведене та враховуючи те, що судами, зокрема згідно з постановою Вищого адміністративного суду України від 01 червня 2016 року №   К/800/56228/13, встановлено право позивача на виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ   групи інвалідності у зв`язку із захворюванням пов`язаним з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (ступінь втрати працездатності 65   %), а саме під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю, крім того, судами зазначено, що позивач подав всі передбачені постановою №   707 документи, Суд вважає, що ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання: ГУ МВС подати у семиденний строк до МВС висновок щодо проведення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ; МВС в десятиденний строк прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги та направити його органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції, для проведення виплати у строк не пізніше двох місяців. 
Доводи касаційної скарги стосуються також і неправильного застосування судами норм матеріального права, що регулюють відшкодування моральної шкоди.
Так, суди дійшли висновку про відсутність доказів, які б підтверджували факт завдання позивачу моральної шкоди з боку відповідачів.
Проте колегія суддів Верховного Суду з цим не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до   статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною – утверджувати та забезпечувати її права.
Відповідно до   статті 56 Конституції України   кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України   (далі – ЦК) моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу   статті 1173 ЦК   шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується, при цьому обов`язок доказування правомірності дій покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС).
Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 100   000 гривень позивач пов`язував з таким.
Ще 16.05.2012 позивач звертався до ГУ МВС із заявою про перегляд і доплату різниці грошової допомоги у зв`язку із встановленням іншої групи інвалідності, надав всі необхідні документи, проте заяву відповідачі не розглянули та повернули. Тоді з травня 2012 року він у судах оскаржував дії відповідачів і лише постановою Вищого адміністративного суду України від 01 червня 2016 року відповідачів зобов`язано розглянути заяву від 16.05.2012 та роз`яснено, що позивач має право на виплату грошової допомоги відповідно до постанови №   707.
Однак, на момент звернення до суду із цим позовом зазначене судове рішення не виконане. 
07.05.2018 ГУ МВС черговий раз порушило право позивача та повернуло документи, при цьому наголошено, що зміни суми після встановлення іншої групи інвалідності не передбачено.
Такі неправомірні дії відповідачів протягом тривалого часу (з 2012 року), як зазначає позивач, завдають йому стрес і моральні страждання, що виражається у тому, що державні органи, які утримуються на податки громадян і мають в першу чергу прийти на допомогу,  умисно створюють проблеми в отриманні виплати, яка пов`язана із втратою здоров`я внаслідок виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та по боротьбі із злочинністю. Пройшовши період шестирічних судових змагань із структурою якій позивач віддав кращі роки життя і здоров`я, він зрозумів і відчув на собі всю систему бюрократії, приниження своєї честі та гідності.
Позивач зазначає, що дії відповідачів не відповідають жодним людським нормам, працівники МВС шаблонними відписками і заявами тільки принижують його особу, заставляють звертатися в наглядові та контролюючі органи, надавати повторно томи документів, завіряти копії, доводити норми закону. 
Чиновники штучно створюють тяганину і проблеми для вкрай підірваного здоров`я позивача. 
Так, після прийняття постанови Вищого адміністративного суду України від 01   червня 2016 року позивач знає і розуміє, що має право на виплату грошової допомоги, проте  працівниками органів внутрішніх справ умисно це ігнорується. Внаслідок цього позивач нервово виснажений і доведений до відчаю, що спровокувало онкологічне захворювання та госпіталізацію. В подальшому перебував на лікуванні в онкологічному регіональному лікувально-діагностичному центрі, що підтверджується відповідними документами.
Враховуючи зазначені аргументи позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
У рішенні від 15.01.2009 у справі "Бурдов проти Російської Федерації" (скарга №   33509/04, п. 100, наводиться без посилань на інші рішення) Європейський суд з прав людини звернув увагу, що коли йдеться про моральну шкоду, існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.
У згаданому рішенні йдеться про надмірну затримку у виконанні державою судового рішення, винесеного проти неї. Проте, цей підхід може застосовуватися до будь-яких адміністративних процедур, що затримуються на тривалий час внаслідок протиправних дій (бездіяльності) держави.
Для прикладу, у постанові від 15.08.2019 у справі №823/782/16 Верховний Суд дійшов висновку, що тривалий нерозгляд заяви позивача, ненадання по ній чіткої та зрозумілої, обґрунтованої та вичерпаної відповіді, що зумовило необхідність неодноразового звернення до судів, виконавчої служби, та призвело до порушення прав та інтересів позивача, у тому числі права на інформацію, завдало моральної шкоди.
Наслідуючи цей підхід, Суд вважає, що коли йдеться про моральну шкоду, існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале адміністративне провадження є підставою для відшкодування моральної шкоди.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди   (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Колегія суддів бере до уваги те, що інвалідність пов`язану з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (під час проходження строкової військової служби у внутрішніх органах) ОСОБА_1 встановлено ще у лютому 2012 року (ІІІ група), проте, не дивлячись на постанову Вищого адміністративного суду України від 01 червня 2016 року (справа №   К/800/56228/13), якою  встановлено право позивача на таку виплату, одноразова грошова допомога позивачу виплачена не була.
У подальшому позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності, проте ГУ МВС також повернуло документи з підстав з яких раніше було відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги МВС. 
Зважаючи на ці обставини, Суд дійшов висновку, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого та умисного нерозгляду його звернення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідачів, а відтак завдали йому моральної шкоди.
Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненими негативними наслідками, Суд виходить з засад розумності та справедливості.
Оцінюючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, Суд бере до уваги, що з аргументів, які позивач навів у позовній заяві, негативні емоції, яких він зазнав внаслідок протиправних дій відповідачів, не мали впливу на умови його життя, не призвели до погіршення його здібностей (з довідок, наданих позивачем на підтвердження погіршення стану здоров`я, не вбачається причинно-наслідкового зв`язку із діями відповідачів).
Водночас, Суд враховує повторюваність та тривалість порушення, що свідчить про небажання відповідачів виконати вимоги закону.
З огляду на ці обставини, вимоги розумності та справедливості, Суд дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 гривень.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги. Судові рішення підлягають: зміні у частині обрання способу захисту прав позивача на зобов`язання ГУ МВС подати у семиденний строк до МВС висновок щодо проведення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , зобов`язання МВС в десятиденний строк прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги та направити його органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції, для проведення виплати у строк не пізніше двох місяців; скасуванню у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та прийняттю у цій частині нового рішення про часткове задоволення цих вимог – стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань МВС 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди. У решті судові рішення підлягають залишенню без змін.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, – 
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2019  року змінити у частині обрання способу захисту прав позивача.
Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області подати у семиденний строк до Міністерства внутрішніх справ України висновок щодо проведення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №   707.
Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в десятиденний строк прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги та направити його органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції, для проведення виплати у строк не пізніше двох місяців, відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №   707.
Скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11  березня 2019  року у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо  стягнення моральної шкоди та прийняти у цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог – стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер  облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України 2000 (дві тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди. 
У решті судові рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                           Л.В. Тацій
Судді          :                                                                                           С.Г. Стеценко 
                                                                                                                 Т.Г. Стрелець