Номер провадження: 22-ц/813/2208/20 
Номер справи місцевого суду: 520/10919/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року                                                                 м. Одеса

       Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,
за участю секретаря – Віцько А. І.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_4 у вересні 2017 року звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вимогами ухвалити рішення, яким встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , стверджуючи, що вказана квартира належить йому – позивачу – і ОСОБА_2 на праві власності в рівних частках, що між співвласниками квартири виник спір щодо порядку користування квартирою. 
Відповідач позов не визнала і заявила зустрічні вимоги і просила суд ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою неповнолітній дочці – ОСОБА_5 , 2006 року народження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою задоволено.
Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 і виділено в користування власнику 1\2 частини квартири Маньковському ОСОБА_6 лексію Валерійовичу приміщення житлової кімнати площею 17,2 кв. м., приміщення житлової кімнати площею 10,2 кв. м; в користування власнику 1\2 частини квартири ОСОБА_2 виділити приміщення житлової кімнати площею 17,5 кв. м., приміщення житлової кімнати площею 8,4 кв. м., приміщення житлової кімнати площею 9,2 кв. м., приміщення лоджії –балкону площею 2 кв. м.
В загальному користуванні ОСОБА_4 і ОСОБА_2 залишено приміщення коридору площею 17 кв. м., приміщення кухні площею 9,6 кв. м., приміщення ванної кімнати площею 2,6 кв. м., приміщення вбиральні площею 1,0 кв. м., приміщення кладовки площею 2,8 кв. м., балкон площею 0,8 кв. м.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог Київська рай адміністрація, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
11 лютого 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року, відповідно до якої просила рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 - скасувати та постановити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 – відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що при винесенні рішення судом було допущено недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Також допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, а саме неправильне тлумачення закону.
Оскільки у позивача не виникло власності на квартиру, судом неправильно застосовано до спірних правовідносин ст. 358 ЦК України.
Зазначає, що судом при визначенні порядку користування квартирою було порушено норми ст. 405 ЦК України, ст. 64 ЖК України та права членів сім`ї, зокрема ОСОБА_7 . 
У справі відсутній висновок експерта про можливі варіанти встановлення порядку користування спірною квартирою, тому визначений судом порядок користування є недоведеним належними доказами, тобто судом допущено недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Повідомлені належним чином про час та місце проведення судового засідання відповідачка ОСОБА_2 , її представник – ОСОБА_3 та третя особа – Київська районна адміністрація Одеської міської ради у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань суду не надавали.
Предствник позивача ОСОБА_4 – адвокат Павлишин Ю.М. у судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників.
При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності її учасників, повідомлених належним чином.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
05.04.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду в складі судді Журавльова О. Г. було відкрито провадження по вказаній справі. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2019 року зазначену цивільну справу було призначено до розгляду.
Розпорядженням № 4860 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 31.10.2019 року у відповідності до п.п. 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О. В.
Ухвалою від 21 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Так судом встановлено, що на підставі рішення Київського райсуду м.Одеси від 28.02.2017 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 на праві власності в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 – кожному належить 1\2 частина квартири. Квартира має загальну площу 98,3 кв.м., в тому числі житлову – 62,5 кв.м. і складається з 5-ти житлових кімнат, кухні, коридору, туалету, ванної кімнати, кладовки і двох балконів. В квартирі мають реєстрацію ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , 1998 року народження - син, ОСОБА_9 , 2006 року народження - дочка, ОСОБА_7 – мати ОСОБА_2 ОСОБА_4 в квартирі не проживає, як пояснив в судовому засіданні: у зв`язку з наявністю спору щодо порядку користування квартирою.
Наданий висновок експерта №18-05 від 27.06.2018 року свідчить про відсутність технічної можливості поділити спірну квартиру на дві самостійні квартири з виділом кожному співвласнику в натурі 1\2 частини або з відступом від ідеальних часток в складі житлових та підсобних приміщень із забезпеченням необхідними інженерними комунікаціями ( а.с.67-70). 
Частина квартири, яка відповідає розміру частки ОСОБА_4 у праві спільної часткової власності складає у загальній площі 49,25 кв.м. (98,3 кв.м. :2), в тому числі у житловій 32,25 кв.м. (62,5 : 2).
Позивач стверджує, що квартира є технічно неподільною - не є можливим виділити кожному співвласнику у володіння і користування 1\2 частину квартири, а сторони не дійшли згоди щодо порядку користування квартирою, тому ОСОБА_4 просив виділити йому у володіння і користування дві житлові кімнати площею 10,2 кв.м. і площею 17,5 кв.м., а у володінні і користуванні відповідача залишити житлові кімнати площею 8,4 кв.м., площею 9,2 кв.м., площею 17,2 кв.м.; приміщення коридору,кухні, туалету, ванної кімнати та кладовки залишити у спільному користуванні сторін. Оскільки відповідач стверджувала, що кімнатою площею 17,5 кв.м. користується неповнолітня дочка ОСОБА_9 , 2006 року і вимоги позивача порушують права та інтереси неповнолітньої дитини, ОСОБА_4 погодився в судовому засіданні отримати у користування житлові кімнати площею 17,2 кв.м. і площею 10,2 кв.м.
ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала надати у користування позивача житлову кімнату площею 17,2 кв.м. і житлову кімнату площею 8,4 кв.м., тому як житловою кімнатою площею 10,2 кв.м. користується її мати – ОСОБА_7 (в додаткових письмових поясненнях ОСОБА_2 зазначила, що цією кімнатою користується син - ОСОБА_10 ) і надання кімнати ОСОБА_4 порушить права та інтереси ОСОБА_7 .
Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Між тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
Європейський суд з прав людини оцінює «розумність» тривалості провадження з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявника (див., серед інших джерел, рішення у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], заява № 30979/96, п. 43, ECHR 2000-VII). Українські справи: «Світлана Науменко проти України», рішення від 09 листопада 2004 року; «Меріт проти України», рішення від 30.03.2004 року; «Єфименко проти України», рішення від 18 липня 2006 року, «Івань та інші проти України», рішення від 12 січня 2017 року, п.п.7, 8; «Аніфер проти України», рішення від 26 липня 2018 року п.6, та інші.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.
З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, адвоката Павлишин Ю.М., обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4  районний суд виходив з того, що оскільки у даному випадку спір стосується не поділу квартири, а порядку спільного користування цією квартирою з урахуванням відсутності можливості виділити у користування кожному співвласнику приміщення у відповідності до їх ідеальних часток у цій квартирі, суд відходить від відповідності реальних часток ідеальним. Суд погодився з доводами сторони позивача за первісним позовом щодо доцільності виділення співвласникам у користування житлових приміщень, які розташовані поряд один з одним:  ОСОБА_4  приміщення кімнат з площею 17,2кв.м. і площею10,2 кв.м., ОСОБА_2 – кімнат з площею 17,5 кв.м., 8,4 кв.м., 9,2 кв.м.
З такими висновками районного суду повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини. 
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
З огляду на зазначене, співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхню спільною часткової власністю. Спосіб вираження такої згоди в законі не закріплено. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. 
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними входами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. 
Доводи апелянта на те, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Посилання апелянта на те, що судом при визначенні порядку користування квартирою було порушено норми ст. 405 ЦК України, ст. 64 ЖК України та права членів сім`ї, зокрема ОСОБА_7 , є необгрунтованими, доказів порушення прав ОСОБА_7 апелянт не наводить.
Доводи апелянта про те, що у справі відсутній висновок експерта про можливі варіанти встановлення порядку користування спірною квартирою, і тому визначений судом порядок користування є недоведеним належними доказами, апеляційний суд вважає надуманими та такими, що не можуть вплинути на результат розгляду справи. 
Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що експертний висновок №18-05 від 27.06.2018 року ( а.с.67-70) був проведений за заявою апелянта і саме апелянт формулював питання для будівельно-технічної експертизи, що не заважало останньому поставити питання про можливі варіанти встановлення порядку користування спірною квартирою. 
Інших доводів на підтвердження своїх вимог апелянт не наводить.
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Резолючивна частина

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_4 до  ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою, та за зустрічним позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_4 , третя особа Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 23 січня 2020 року.

Головуючий:                                                                        О. В. Князюк

  
Судді:                                                                           О. М. Таварткіладзе

                                                                                        А. П. Заїкін