справа № 760/23154/19                                            головуючий у суді І інстанції Литвинова І.В.
провадження № 22-ц/824/577/2020            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В.,  Суханової Є.М.,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,- 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником вказаної квартири на підставі Договору купівлі-продажу від 21 серпня 2001 року. В спірній квартирі, також, зареєстрований відповідач, її син, що підтверджується копією паспорта та довідкою ЖЕД № 904 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» № 904-637 від 07 серпня 2019 року. ОСОБА_2 останній рік не з`являвся і не проживав у квартирі, не цікавився нею, комунальні послуги не сплачував. Поточний та капітальний ремонт квартири протягом всього часу проводився її зусиллями та за її кошти, особистих речей відповідача в квартирі немає, квартирою він не цікавиться, тому, просила задовольнити позов.
 
Рішенням  Солом`янського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві,вказує, що нею надано  акт  від 07.08.2019 року, саме від дати видачі  вказаного акту необхідно рахувати 1 рік непроживання відповідача у квартирі, тому, не погоджується з висновком суду щодо відсутності у акті періоду протягом якого відповідач не проживає у її квартирі. Вважає, що судом першої інстанції невірно встановлено, що акт складено за ініціативою та зі слів  позивача. Крім того, судом не надано оцінку іншим доказам, а саме довідці від 07.08.2019 № 904-637. На думку апелянта, відповідач втратив право  користування спірним житлом, оскільки добровільно залишив жиле приміщення, забрав  свої особисті речі та вчинив дії, що свідчать про втрату ним інтересу до збереження прав користування житлом.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи викладене, зважаючи на обставин справи та предмет спору, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону  передбачену  ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка, ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 21 серпня 2001 року, зареєстрованим в реєстровій книзі № д.431-190. З Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що окрім позивачки, в спірній квартирі зареєстрований її син - відповідач у справі (а.с. 11 - 12, 14 - 15; 40).
 
Згідно акту  від 07.08.2019 року та довідки № 904 -637  від 07.08.2019 року, що видана на підстав акту, ОСОБА_2 протягом тривалого часу (більше року) зареєстрований, але не проживає  за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16-17).
 
        Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів, достатніх для висновку, як про не проживання відповідача в жилому приміщенні понад встановлений законом строк, так і неповажність причин такого не проживання, а тому підстави для задоволення вимог позивача відсутні.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового буднику (квартири), які проживають разом із ним в будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти та батьки. 
 
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 
 
Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
 
Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
В пункті 39 постанови  Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року  «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України ). 
 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відносини між власником житла та членами його сім'ї є сервітутом. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. 
 
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду у разі виникнення спору між власником та членами сім`ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України.
 
Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Звертаючись до суду, позивачка зазначала, що відповідач понад рік не проживає у вказаній квартирі, в той же час, з якого саме періоду часу, не вказала.
 
Посилання апелянта на те, що саме від дати видачі акту, 07.08.2019 року,  необхідно рахувати 1 рік не проживання відповідача у квартирі, колегією суддів оцінюються критично, оскільки вказаний доказ не містить даної інформації, а твердження  позивача є лише її власною оцінкою даного документу. Крім цього, апелянт зазначає, що судом не досліджено довідку № 904-637 від 07.08.2019 року, що не відповідає дійсності, та як в рішенні суду міститься посилання на вказаний доказ, що виданий на підставі акту про не проживання особи. При цьому, суд вказує, що в акті зазначено, що відповідальність за правдивість інформації, викладеної в ньому, несе мешканець, який подає акт, а не особи, які його склали.
 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України) .
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Враховуючи зазначені норми права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, щопозивачем не було надано належних та допустимих доказів, достатніх для висновку, як про не проживання відповідача в спірному жилому приміщенні понад встановлений законом строк, так і про неповажність причин такого не проживання.
 
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.
 
Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.
 
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про  це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
 
Разом із тим, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що син позивачки був відсутній у спірній квартирі понад рік без поважних причин.
 
Несплата комунальних послуг відповідачем не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
 
Висновки Верховного суду на які посилається апелянт, не можуть бути застосовані при розгляді вказаної справи, оскільки стосуються інших правовідносин, що виникли між сторонами спору в іншій справі за інших обставин.
 
В той же час, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта щодо помилкового твердження суду  про  наявність статус квартири як «спірної», оскільки вказані факти не були предметом судового розгляду та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. Крім того, апелянт у власній апеляційній скарзі при викладені своїх доводів, також, вживає термін «спірна квартира».
 
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
За таких обставин колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 за їх необґрунтованістю та недоведеністю. 
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко   

 
Судді:                                                                                                                Є.М. Суханова                                                          

                                     С.В. Лівінський