Дата документу 29.01.2020 Справа № 320/62/19
-

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 320/62/19         Головуючий у 1 інстанції: Фомін В.А.         
 
Провадження № 22-ц/807/499/20                    Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                                         
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2020 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.
при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року заступник прокурора Запорізької області, який діє в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить ДП «Бердянське агроторгове підприємство» та ОСОБА_2 08.09.2014 було укладено договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 перейменування Монастирська). Відповідно до п. 2 цього договору частина комплексу, що є предметом договору, складається з будівлі Б-3, підвалу під Б-3, рампи до Б-3, навісу «б», ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, прибудови б4-1, прибудови б5-1, надбудови над Б-3, будівлі З-1, будівлі К-1, будівлі К1-1, будівлі О-1, будівлі П-1, будівлі Р-1, ганка до Р-1, огорожі № 1, воріт. Загальна площа будівель складає 4253,2 кв. м. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 у справі № 320/4812/15 задоволено позов прокуратури області: визнано недійсним зазначений договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд, а також зобов`язано відповідача у справі ОСОБА_2 повернути державі в особі Міністерства аграрної політика та продовольства України вищевказані об`єкти нерухомості, що були предметом недійсного договору. 

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19.01.2017 рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою органів прокуратури відмовлено. 

Постановою Верховного Суду України від 06.09.2017 рішення апеляційного суду Запорізької області від 19.01.2017 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2017 скасовано. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання ОСОБА_2 повернути державі отримане за договором майно залишено в силі. 

Таким чином, ОСОБА_2 з 06.09.2017 зобов`язаний був вчинити дії щодо повернення майна, отриманого на підставі вказаного договору, державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України. Проте на підставі протоколу № 1 зборів засновників ТОВ «ЛВЗ-2017» від 09.01.2018 за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12.01.2018 № 4 засновником ТОВ «ЛВЗ-2017» ОСОБА_2 передано до статутного фонду вказаного товариства 9/10 частин комплексу, який розташований по АДРЕСА_1 , до складу якого увійшли: виробнича будівля літ. Б-3 загальною площею 3395,9 кв. м, будівля спиртосховища літ. З-1 загальною площею 176,3 кв. м, будівля матеріального складу літ. К-1 загальною площею 540,4 кв. м, будівля пождепо літ. О-1 загальною площею 16,8 кв. м., будівля матеріального складу літ. П-1 загальною площею 72 кв. м, будівля побутового приміщення літ. Р-1 загальною площею 51,8 кв. м, огорожа № 1. 
У подальшому на підставі рішення № 8 зборів засновників ТОВ «ЛВЗ-2017» від 12.07.2018 за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12.07.2018 № 1 ТОВ «ЛВЗ-2017» в особі його директора ОСОБА_3 І.О. передано учаснику зазначеного товариства ОСОБА_1 у якості вартості долі у статутному фонді товариства нерухоме майно в натурі, а саме: комплекс загальною площею 485,9 кв. м, який складається з будівель К-1 та О-1. 
Цей комплекс загальною площею 485,9 кв. м., який складається з будівель К-1 та О-1, що розташовані по АДРЕСА_2 , підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України. Разом з цим, у результаті неправомірних дій ОСОБА_2 , яким відчужено майно на користь ТОВ «ЛВЗ-2017», та останнім у подальшому його відчужено ОСОБА_1 , держава в особі Міністерства фактично позбавилась належного їй майна та можливості здійснення відносно нього правомочностей власника. Зазначене призводить до того, що держава в особі Міністерства не може вільно розпоряджатись належним майном, отримувати дохід від передачі прав на майно у встановлений законом спосіб. 
Посилаючись на вказані обставини, прокуратура Запорізької області звернулась із даною позовною заявою в інтересах держави в особі органу, уповноваженого захищати майнові інтереси держави у спірних правовідносинах, а саме: в інтересах Міністерства аграрної політики та продовольства України, про витребування спірного майна.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року позов задоволено.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 1587628023107, а саме: комплекс, що складається з будівлі К-1 та будівлі О-1, загальною площею 485,9 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у власність держави Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.
Визнано за державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України право власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 1587628023107, а саме: комплекс, що складається з будівлі К-1 та будівлі О-1, загальною площею 485,9 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області кошти, витрачені у 2018 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави за подачу вказаного позову, в розмірі 7542 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій оскаржував одночасно рішення та ухвалу суду про відмову у залученні до справи третьої особи.
В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 , посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання про залучення третьої особи до участі у справі було повернуто скаржнику.

У зв`язку із чим апеляційна скарги розглядається в частині оскарження рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник прокурора Запорізької області Данилюк О. зазначає, що доводи скаржника щодо неможливості витребування у відповідача майна як у добросовісного набувача є хибними, оскільки частина цього майна незаконно була набута відповідачем, тому що за набравшим чинності рішенням суду перший власник майна ОСОБА_2 мав повернути його у власність держави, а замість цього передав до статутного фонду товариства, засновником якого він являється, а товариством частину майна відчужено відповідачу. Тому таке набуття відповідачем спірного майна має лише видимість законного. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились до судового засідання апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

Судом встановлено, що 08.09.2014 року між державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 20-23/.

Відповідно до умов п. 2 вищевказаного договору, частина комплексу, що є предметом договору, складається з будівлі Б-3, підвалу під Б-3, рампи до Б-3, навісу «б», ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, прибудови б4-1, прибудови б5-1, надбудови над Б-3, будівлі З-1, будівлі К-1, будівлі К1-1, будівлі О-1, будівлі П-1, будівлі Р-1, ганка до Р-1, огорожі № 1, воріт. Загальна площа будівель складає 4253,2 кв. м.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 року у справі № 320/4812/15 задоволено позов прокуратури області: визнано недійсним договір купівлі-продажу 9/10 частин комплексу будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з будівлі Б-3, підвалу під Б-3, рампи до Б-3, навісу «б», ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, ганка до Б-3, рампи до Б-3, ганка до Б-3, прибудови б4-1, прибудови б5-1, надбудови над Б-3, будівлі З-1, будівлі К-1, будівлі К1-1, будівлі О-1, будівлі П-1, будівлі Р-1, ганка до Р-1, огорожі № 1, воріт (а.с. 24-28). Зобов`язано ОСОБА_2 повернути це майно державі в особі міністерства аграрної політики та продовольства України.
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19.01.2017 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016р. у справі № 320/4812/15 було скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017р. у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою органів прокуратури відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 06.09.2017р. рішення апеляційного суду Запорізької області від 19.01.2017р. та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2017р. скасовано, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 в частині повернення ОСОБА_2 того, що він передав державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на виконання укладеного між ними 08 вересня 2014 року договору купівлі-продажу 9/10 часток комплексу будівель та споруд по АДРЕСА_1 , у зв`язку з визнання судом зазначеного договору недійсним, скасоване, справа в цій частині передана на новий розгляд суду до першої інстанції /а.с. 29-41/.

Таким чином, ОСОБА_2 з 06.09.2017 року був зобов`язаний вчинити дії щодо повернення майна, отриманого на підставі договору купівлі-продажу, а саме: 9/10 часток комплексу будівель та споруд по АДРЕСА_1 державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Однак, на підставі протоколу № 1 зборів засновників ТОВ «ЛВЗ-2017» від 09.01.2018 року за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12.01.2018 № 4 засновником ТОВ «ЛВЗ-2017» ОСОБА_2 передано до статутного фонду вказаного товариства 9/10 частин комплексу, який розташований по АДРЕСА_1 , до складу якого увійшли: виробнича будівля, літ. Б-3, загальною площею 3395,9 кв.м., будівля спиртосховища, літ. З-1, загальною площею 176,3 кв. м., будівля матеріального складу, літ. К-1, загальною площею 540,4 кв. м., будівля пождепо, літ. О-1, загальною площею 16,8 кв. м., будівля матеріального складу, літ. П-1, загальною площею 72 кв. м., будівля побутового приміщення, літ. Р-1, загальною площею 51,8 кв. м., огорожа № 1 /а.с.42-44/.
В подальшому на підставі рішення № 8 зборів засновників ТОВ «ЛВЗ-2017» від 12.07.2018 за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12.07.2018 № 1 ТОВ «ЛВЗ-2017» в особі його директора ОСОБА_3 І.О. передано учаснику зазначеного товариства ОСОБА_1 у якості вартості долі у статутному фонді товариства нерухоме майно в натурі, а саме: комплекс загальною площею 485,9 кв. м., який складається з будівель К-1 та О-1 /а.с. 46-48/.
При цьому, за повідомленням Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 18.06.2018 № 213 вказаному комплексу, а саме будівлям К-1 та О-1, присвоєно адресу: АДРЕСА_2 /а.с. 45/.

Крім того, на підставі проведеної у червні 2018 року КП Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» на замовлення ТОВ «ЛВЗ-2017» інвентаризації вказаних будівель їх загальна площа зменшилась з 557,2 кв. м. до 485,9 кв. м.
Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.07.2013 № 403 «Про припинення діяльності державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство» голові комісії з ліквідації підприємства Зварійчуку В.В. наказано провести інвентаризацію і оцінку майна та здійснити продаж основних засобів підприємства в установленому законом порядку з метою погашення кредиторської заборгованості.

У подальшому, Міністерство аграрної політики та продовольства України на підставі договору купівлі-продажу відчужило спірні об`єкти нерухомості на користь ОСОБА_2 .
Разом з цим, продаж спірного майна здійснено з порушенням вимог законодавства - без погодження з Фондом державного майна України, що підтверджується постановою Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц, що і стало підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.09.2014р.

Таким чином, продаж Міністерством аграрної політики та продовольства України спірного майна з порушенням вимог закону не свідчить про вираження волі держави на відчуження майна.
Отже відчуження спірного майна Міністерством аграрної політики та продовольства України здійснено поза волею його «титульного» власника – держави шляхом укладення 08.09.2014 договору купівлі-продажу із ОСОБА_2 , що встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили.

В подальшому частина об`єктів нерухомого майна, що входила до складу комплексу, двічі відчужувалась шляхом укладення правочинів у вигляді його внесення ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «ЛВЗ-2017» та передачі частини складових цього майна ТОВ «ЛВЗ-2017» учаснику зазначеного товариства ОСОБА_1 у якості вартості долі у статутному фонді товариства.

На підставі аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, судом встановлено, що держава Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України як дійсний власник спірного майна, не передавала майнові права на спірне майно шляхом приватизації або іншого відчуження законним шляхом, а відтак це нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, тобто обставини, на які покликається позивач знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. На цих підставах судом було задоволено позов прокуратури.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що встановлені рішеннями судів у справі № 320/4812/15 обставини не можуть мати преюдиційне значення для цієї справи, оскільки спір в тій справі відбувався між Фондом державного майна України як позивачем та Міністерством аграрної політки України, ОСОБА_2 як відповідачами.

Відповідно до положень ч. 4, 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Проаналізованими судом рішенням Мелітопольського районного суду Запорізької 
області від 13.07.2016 року у справі № 320/4812/15 та постановою Верховного Суду від Суду України від 06.09.2017р. встановлено, що дії Міністерства аграрної політики України щодо відчуження спірного майна є неправомірними та такими, що суперечать чинному законодавству, оскільки державне майно було продано без погодження із Фондом державного майна України. 
В цій справі прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики України, а тому вище встановлені обставини щодо неправомірності дій цього органу під час відчуження спірного майна доказуванню у цій справі за положеннями чч. 4. 5 ст. 82 ЦПК України не підлягають. 

Отже, наразі факт первісного відчуження майна держави з порушенням законодавства вже встановлений вищенаведеними рішеннями судів.

ОСОБА_4 наголошує на тому, що є добросовісним набувачем спірного майна, що з точки зору практики ЄСПЛ виключає можливість позбавлення його майна, яке відчужено державою, оскільки в такому разі відбувається «непропорційне втручання у право на мирне володіння майном».

Але в даному випадку його право є похідним від інших обставин, а саме, рішеннями судів вже було витребувано спірне майно від його першого набувача ОСОБА_2 , який замість виконання рішення суду здійснив подальше відчуження майна, передавши його до статутного фонду заснованого ним товариства «ЛВЗ-2017».

Тому немає підстав вважати, що це товариство «ЛВЗ-2017» законно набуло майно до свого статутного фонду, а тому не може бути законною і його подальша передача ОСОБА_4 в натурі на його частку у статутному фонді. 

Таким чином, саме судовими рішеннями, які є обов`язковими для виконання на всій території України, була вже визначена заборона подальшого відчуження майна для ОСОБА_2 , який мав повернути його державі. Та саме для нього настали наслідки через дії державного органу. А відтак, факту неправомірного втручання у мирне володіння майном через порушення, допущені державним органом, щодо ОСОБА_4 відсутні, оскільки вимоги про витребування у нього майна походять від подальших дій саме ОСОБА_2 , а не державного органу. 

Зважаючи на вказане, колегія визнає зазначені доводи скарги ОСОБА_4 неспроможними, а висновки суду про можливість витребування у нього спірного майна вважає такими, що ґрунтуються на матеріалах справи и вимогах п. 3 ч. 1 статті 388 ЦК України. 
В скарзі відповідач вказує також, що судом були порушені норми процесуального права, а саме: незалучено за його клопотанням в якості третьої особи – ТОВ «ЛВЗ-2017», чим порушено його право на зворотну вимогу до цього товариства щодо його частки у статутному фонді.
Але матеріали справи не містять ухвали суду від 28.10.2019р. про відмову у залученні до справи третьої особи – ТОВ «ЛВЗ-2017», відомостей, що на цю дату призначалось судове засідання та/або протоколу судового засідання від цієї дати.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Але незалучення третьої особи не входить до переліку обов`язкових підстав для скасування рішення суду, передбачених ч. 3 статті 376 ЦПК України, а вищенаведені по-
ложення процесуального закону вказують на те, що правильне по суті рішення у такому разі скасуванню або зміні не підлягає. 

В ході апеляційного розгляду Державним підприємством «Бердянське агроторгове підприємство» та ТОВ «ЛВЗ-2017» були заявлені клопотання про залучення їх у справу як третіх осіб на стадії апеляційного провадження, які були залишені без задоволення ухвалою апеляційного суду, оскільки таких повноважень у апеляційного суду згідно з главою 1 розділу У ЦПК України не мається.

Наступним доводом скарги є те, що прокурор здійснює представництво в інтересах держави в суді виключно після підтвердження підстав представництва, для чого зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. Але прокурором у цій справі не було дотримано вказаного порядку.

Проте такі ствердження не відповідають дійсності.

Так, матеріалами справи спростовуються доводи апелянта, оскільки до позовної заяви (пункт 14 додатку) додано копію повідомлення від 28.12.2018р. № 05/1-4665-18 про вжиття заходів представницького характеру шляхом пред`явлення позову, яке направлено на адресу Міністерства аграрної політики та продовольства України ( а.с. 61).

Отже, прокуратурою виконані вимоги п. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Представником відповідача також зазначено, що вимоги про визнання права власності за державою України в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на спірне майно є зайвими, оскільки задоволення вимоги про витребування майна є підставою для здійснення реєстрації права власності на це майно.

Колегія погоджується з цими аргументами, оскільки тільки власник може витребувати своє майно у інших осіб, і таке право держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства на спірне майно вже було підтверджено вищенаведеними рішеннями судів, якими визнано недійсним договорі купівлі-продажу, укладений між ним та ОСОБА_2 , а також зобов`язано останнього повернути це майно державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства.

До того ж, пунктом 9 статтею 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що підставою для реєстрації права власності та інших речових прав є, серед іншого,  рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема, до таких рішень відноситься рішення про витребування майна, що є можливим лише на вимогу та на користь власника.
Тому, така позовна вимога прокурора є зайвою, оскільки ставить під сумнів право власності держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства на спірне майно, яке правомірно витребувано на його користь від відповідача ОСОБА_1 . У такому разі рішення суду в цій частині у відповідності до положень п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню із відмовою в задоволенні цієї позовної вимоги.

Також в скарзі наголошується на тому, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій та на нього розповсюджуються пільги, але суд цих обставин не перевірив та безпідставно стягнув з нього судовий збір на користь прокуратури.

Перевіривши ці доводи, колегія знаходить їх слушними, оскільки на підтвердження цьому факту відповідачем надано фотокопію посвідчення серії НОМЕР_1 від 20.05.2015р., згідно з яким останній є учасником бойових дій у зв`язку з чим має пільги, встановлені законодавством на всій території України ( а.с. 216), до яких віднесено звільнення від судового збору.

Тому рішення суду в частині стягнення з відповідача понесених прокуратурою судових витрат відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України також підлягає скасуванню із покладенням обов`язку щодо відшкодування судових витрат прокуратурі на державу у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Що стосується розміру витрат, які підлягають відшкодуванню прокуратурі за рахунок держави, то з урахуванням відмови в задоволенні однієї з позовних вимог їй належить до компенсації судовий збір в сумі 3771 грн. 

Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року задовольнити частково.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2019 року у цій справі скасувати в частині задоволення позову про визнання права власності на витребуване майно та стягнення з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області судового збору в сумі 7 542 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог відмовити.

Судовий збір, сплачений прокуратурою Запорізької області в сумі 3771 (три тисячі сімсот сімдесят одна) гривні, компенсувати за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. 
В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 7 лютого 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.