ПОСТАНОВА 
Іменем України

26 лютого 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 941/1300/19
провадження № 22-ц/4809/526/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
        головуючої судді Авраменко Т. М. 
суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представники за довіреностями - Гребенюк Олександр Сергійович, Крилова Олена Леонідівна 
відповідач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Прокопенко Віталій Миколайович
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2019 року у складі судді Колесник С. І. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Зазначав, що ОСОБА_1 звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв?язку з чим підписала заяву б/н від 09 листопада 2006 року, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
У зв?язку з порушеннями зобов?язань за кредитним договором відповідач, станом на 24 липня 2019 року має заборгованість у розмірі 16558 грн. 23 коп., з яких: 0 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредита, 1904 грн. 32 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредита, 0 грн. 00 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками, 11039 грн. 23 коп. - нарахована пеня за прострочене зобов?язання, 2350 грн. 00 коп. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. - штраф (фіксована частина), 764 грн. 68 коп. - штраф (процентна складова). 
Просив стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 16558 грн. 23 коп. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив застосувати позовну давність та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначав, що банком не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що банківська карта видавалась відповідачу і на цю карту зараховувались банком грошові кошти. Не було надано виписки із карткового рахунку про рух коштів. Розрахунок, поданий позивачем, не відповідає дійсності і є одностороннім арифметичним відображенням певних сум позивачем та не підтверджує існування тих чи інших фінансових операцій або умов договору. Умови надання банківських послуг не засвідчені належним чином та не містять підпису боржника, що не може вважатись належним та допустимим доказом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти, який встановлюється орієнтовно на три роки, тобто строк дії карти орієнтовно закінчився у листопаді 2009 року. Якщо припустити, що відбувся перевипуск карти, то строк її дії мав закінчитись у 2012 році. З позовом банк звернувся у серпні 2019 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності (а.с.55-56).

У відповіді на відзив позивач зазначив, що ним до суду надано докази на підтвердження факту укладання кредитного договору та наявність невиконаних кредитних зобов?язань, з яких вбачається, що сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови. Відповідач підписанням анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Твердження, що в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення відповідача з Умовами та правилами не відповідають дійсності (а.с.63-69).

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено у зв?язку з пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Зазначає, що судом було встановлено, що відповідно до довідки банку відповідач по кредитному договору від 09 листопада 2006 року отримала картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 06/2016 року. Наявність у відповідача вказаних карток підтверджується наданою випискою по рахунках. Відповідно до наданого суду розрахунку вбачається, що протягом 2017 року відповідач здійснювала погашення заборгованості за договором, чим переривала перебіг строку позовної давності. Зокрема відповідачем здійснено наступні платежі: 25 квітня 2017 року - 150 грн., 25 серпня 2017 року - 200 грн. Останній платіж проведено відповідачем 25 серпня 2017 року, тому позивач звернувся в суд в межах строку позовної давності. Враховуючи, що кредитний договір є дійсним та діючим, відповідач не спростувала факт неповернення кредитних коштів та несплату неустойки, то вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є законними в межах строку позовної давності.

Апеляційне провадження відкрито 05 лютого 2020 року, зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи (а.с.102), ухвалою від 19 лютого 2020 року року призначено розгляд справи на 26 лютого 2020 року (а.с.118).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначає, що позивач в апеляційній скарзі зазначив, що позов до суду подав 06 квітня 2019 року при цьому розрахунок заборгованості по кредиту розрахований станом на 24 липня 2019 року, а судовий збір ним сплачено у серпні 2019 року. Також позивач стверджує, що згідно з випискою відповідач здійснювала платежі після закінчення строку дії картки, тобто після останнього дня 06/16 року, з якої вбачається, що після вказаної дати здійснювалось «поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування». Достовірність цих даних ставиться під сумнів, оскільки після закінчення строку дії картки вона стає неактивною і користуватись нею немає змоги. У відповідача наявні квитанції лише до терміну дії картки 06/16 року, після цієї дати вона не здійснювала жодних платежів та нікого не уповноважувала на такі дії. Наявність заборгованості не підтверджена належними доказами (а.с.111-113). 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах  доводів та  вимог апеляційної скарги, апеляційний суд  дійшов  висновку, що апеляційна  скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити у позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі наявності одночасно декількох підстав: безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду – в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
В п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи в позові за спливом позовної давності, суд першої інстанції зазначені вимоги закону не врахував і не дав правової оцінки обґрунтованості та доведеності позову.

Матеріалами справи підтверджується, що 09 листопада 2006 року відповідач підписала заяву про видачу кредитної картки, в якій зазначено розмір кредитного ліміту у сумі 250 грн., процентну ставку за користування кредитом 36 відсотків річних та порядок погашення заборгованості щомісячно у розмірі 7% від суми заборгованості (а.с.9). 

Довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна», в якій зазначено умови кредитування, а також Умови та правила надання банківських послуг підпису відповідача не містять (а.с.10,11-25).
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк в позові зазначав про відсутність заборгованості за тілом кредиту, процентами та просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 1904 грн.32 коп., а також штрафи та пеню в загальній сумі 14653 грн.91 коп. (а.с.3-4).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження  № 6-16цс15).
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (листопад 2006 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (16 вересня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з  Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов?язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно із пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Ураховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, в частині стягнення неустойки.
Вищевикладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року справа № 428/4028/15-ц провадження № 61-20567св18, у яких зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності є неможливим покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.
З наведених підстав колегія суддів дійшла висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи заяву позичальника, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов?язання зі сплати неустойки в разі порушення зобов?язання з повернення кредиту. 

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 

Позивачем надані докази: розрахунки заборгованості, заява, підписана відповідачем без зазначення підстав стягнення неустойки та її розміру, не підписані відповідачем Довідка про умови кредитування з використанням кредитних карт «Універсальна» і Умови та правила, виписка з рахунку.

Оскільки встановлення відповідальності сторін за невиконання умов договору у вигляді неустойки є істотними умовами кредитного договору, який укладається між сторонами в письмовій формі, то колегія суддів, оцінивши надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог в частині стягнення неустойки за правилами ст. 89 ЦПК Україниприходить до висновку про відсутність передбачених законом договором підстав для стягнення з відповідача пені і штрафів на загальну суму 14653 грн.91 коп., оскільки відсутні належні та допустимі докази наявності підписаного відповідачем зобов`язання про сплату неустойки та її розмір в разі порушення умов договору про повернення кредитних коштів.

Щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 1904 грн.32 коп. колегія суддів зазначає наступне.
На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано два розрахунки : за період з 09 листопада 2006 року по 31 травня 2015 року (а.с.5), за яким на погашення кредиту відповідачем сплачено 4320 грн.69 коп., та з 01 червня 2015 року по 24 липня 2019 року, сплачено 3036 грн. (а.с.6-8). Всього відповідач сплатила банку 7356 грн. 74 коп.

В порушення вимог ст.89 ЦПК України в рішенні суду першої інстанції взагалі відсутня оцінка цих доказів.

Аналізуючи наданий позивачем розрахунок станом на 31 травня 2015 року колегія суддів зазначає, що банком на день видачі коштів було встановлено процентну ставку 30,00 % річних, а в односторонньому порядку збільшена процентна ставка з 01 вересня 2014 року до 34,80 % річних, а з 01 квітня 2015 року до 43,20 % річних, письмова згода на це відповідача відсутня. Однак відповідач сплатила підвищені відсотки, про що свідчить відсутність заборгованості за процентами.

Станом на 31 травня 2015 року відповідно до розрахунку банку заборгованість за тілом кредиту становила 1756 грн.32 коп., останній раз кредитні кошти позивач взяла 02 лютого 2014 року в сумі 300 грн. (а.с.5, 72-74). 
Подані банком розрахунки та виписка з рахунку свідчать про те, що оскільки з 03 лютого 2014 року відповідач не використовувала кредитні кошти, то встановлена банком заборгованість за тілом кредиту в сумі 1756 грн.32 коп. не могла збільшитися.

Разом з тим, розрахунком заборгованості станом на 24 липня 2019 року (а.с.6-8) підтверджується, що з 1 червня 2015 року банк змінив порядок проведення розрахунку, ввів додаткову графу 4 «Відсотки погашені за рахунок кредиту», внаслідок чого тіло кредиту збільшено на 1656 грн. 47 коп., які фактично позичальником не отримувалися. 
Графа 3 «Витрати клієнтом кредитних коштів» підтверджує, що за період з 01 червня 2015 року по 24 липня 2019 року ці витрати складають 0 грн.
Зазначені обставини також підтверджуються випискою з рахунку за період з 1 листопада 2006 року по 22 листопада 2019 року (а.с.72-74).
         В позовній заяві позивач посилався на те, що відповідно до п.2.1.1.12.2  Умов та правил надання банківських послуг, які позичальник не підписувала та не визнала їх, якщо на дату нарахування процентів клієнт використав всю суму кредиту, то збільшується  розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мали місце на дату нарахування  процентів (а.с.3), разом з тим наявність такої письмової домовленості між банком та відповідачем  в матеріалах справи відсутня, тому збільшення тіла кредиту за рахунок несплачених процентів на суму 1656 грн. 47 коп., є безпідставним і визначена банком заборгованість за простроченим тілом кредиту підлягає зменшенню на цю суму. 

Банк зазначив, що з 01 червня 2015 року по 24 липня 2019 року відповідач сплатила всього 3036 грн., з яких банком зараховано на погашення тіла кредиту 1614 грн.18 коп., на погашення простроченого тіла кредиту 2 грн., а також на погашення заборгованості за пенею, штрафом, комісією, сплата яких взагалі не передбачена умовами договору, 1419 грн.83 коп. (а.с.8).
       Правовий висновок про зарахування на погашення тіла кредиту сплачених позичальником коштів, які кредитор безпідставно зарахував на погашення неустойки при відсутності домовленості про її сплату в підписаній відповідачем заяві - анкеті викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 545/2248/17, провадження № 61-11459св19.
Наведені розрахунки про безпідставне збільшення тіла кредиту на суму 1656 грн. 47 коп.та зарахування на погашення неустойки сплачених відповідачем коштів в сумі 1419 грн.83 коп. свідчать про відсутність в межах заявлених позовних вимог заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Оскаржене рішення суду першої інстанції про відмову в позові за спливом позовної давності ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові за безпідставністю та недоведеністю позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається з простроченого тіла кредиту та неустойки.
Оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції ухвалює судове рішення про відмову в позові, то судові витрати позивачу не відшкодовуються. 

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»  задовольнити частково.
Скасувати рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2019 року.
В позові Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України. 
Повний текст постанови  складено 2 березня 2020 року.

Головуюча суддя                Т. М. Авраменко

Судді:                Л. В. Суровицька 

               В. В. Черненко