ПОСТАНОВА
Іменем України

05 грудня 2019 року 
Київ
справа №810/3226/16
адміністративне провадження №К/9901/42751/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Бучик А.Ю.,
суддів – Мороз Л.Л., Рибачука А.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження  касаційну скаргу  Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року (суддя Лапій С.М.)  та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року (колегія суддів: Степанюк А.Г., Бабенко К.А., Кузьменко В.В.)  у справі за позовом Військового прокурора Київського гарнізону Центрального регіону України в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання нечинним та скасування рішення, -
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2016 року військовий прокурор Київського гарнізону Центрального регіону України (далі – Прокурор) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі –  Позивач-1, Міноборони України), Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (далі – Позивач-2, Київське КЕУ), військової частини НОМЕР_1 (далі – Позивач-3, в/ч НОМЕР_1 ) до Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі – Відповідач, Віта-Поштова сільрада) про визнання нечинним та скасування п. 3 рішення Віта-Поштової сільради від 30.06.2016 року №8-98 (8 сесія 7 скликання) щодо надання дозволу в/ч НОМЕР_1 на збір технічної документації по оформленню права постійного користування землею площею 12,2044 га під розміщення військової частини, яка розташована в м. Віта-Поштова по вул. Боярській.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017  року,    у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Не погоджуючись з  судовими рішеннями, позивач - Київське квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України   подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх  скасувати та  ухвалити нове  про задоволення позову.  
В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що    в/ч НОМЕР_1 має право постійного користування спірною земельною ділянкою.  Вказує,  що відсутні накази Міністра оборони України щодо припинення права користування принаймні частиною спірної земельної ділянки, а також існують матеріали інвентаризації земель, якими підтверджується право постійного користування в/ч НОМЕР_1 спірною земельною ділянкою.  Відтак рішення сільської ради щодо надання дозволу в/ч НОМЕР_1 на збір технічної документації по оформленню права постійного користування землею площею 12,2044 га під розміщення військової частини є протиправним.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження.
Справу передано до Верховного Суду.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач  просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
Міноборони  у відзиві просить  судові рішення скасувати, а провадження у справі закрити, оскільки наявний спір про право  на відповідні земельні ділянки. 
У запереченні на відзив від Віта-Поштової сільської  ради відповідач заперечує проти  порушення правил юрисдикції.
У зв`язку із відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, ця справа розглядалася в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому  задоволенню з огляду на наступне.
Судами  встановлено, що 10.10.2006  на 4 сесії 5 скликання Віто-Поштова сільрада ухвалила рішення «Про затвердження матеріалів інвентаризації та надання дозволу на збір технічної документації по оформленню права постійного користування землею в/ч НОМЕР_1 ». Даним рішенням приписано: затвердити матеріали інвентаризації земельної ділянки площею 31,9862 га під розміщення військової частини, яка розташована в с. Віта-Поштова, по вул. Боярській, виконані ТОВ «Київський регіональний інститут земельної реформи» (п. 1); надати дозвіл в/ч НОМЕР_1 на збір технічної документації по оформленню права постійного користування землею площею 31,9862 га під розміщення військової частини, яка розташована в АДРЕСА_1 ); в/ч НОМЕР_1 оформити технічну документацію згідно чинного законодавства (п. 3).
Крім того, 30.06.2016 року на 8 сесії 7 скликання Віто-Поштова сільрада прийняла рішення №8-98 «Про прийняття на баланс Віто-Поштової сільської ради території військового містечка № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 » (далі – рішення №8-98, оскаржуване рішення). Згідно даного рішення: надано попередню згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Віта-Поштова нерухомого майна військового містечка №254 при військовій частині НОМЕР_1 (п. 1); внесено зміни до рішення Віто-Поштової сільради 4 сесії 5 скликання «Про затвердження матеріалів інвентаризації та надання дозволу на збір технічної документації по оформленню права постійного користування землею в/ч А-0799» та викладено п.п. 2, 3 даного рішення в наступній редакції: « 2. Надати дозвіл в/ч НОМЕР_1 на збір технічної документації по оформленню права постійного користування землею, площею 12,2044 га під розміщення військової частини, яка розташована в АДРЕСА_1 . Зобов`язати в/ч НОМЕР_1 оформити технічну документацію та акт постійного користування згідно чинного законодавства.».
Підставою для прийняття оскаржуваного рішення Відповідачем визначено результати розгляду протоколу №1 від 16.03.2016 року, протоколу №2 від 25.03.2016 року та протоколу №3 від 23.06.2016 року засідань тимчасової комісії з вивчення питання передачі до комунальної власності громади села Віта-Поштова нерухомого майна військового містечка №254 при військовій частині НОМЕР_1 , утвореної рішенням Віто-Поштової сільської ради №5-27 від 25.02.2016 року, 5 сесії 7 скликання, акту земельної комісії Віто-Поштової сільської ради 7 скликання від 17.05.2016 року з додатками, а також рішення Віто-Поштової сільської ради 6 сесії 7 скликання №6-132 від 28.04.2016 року «Про розгляд звернення депутата Віто-Поштової сільської ради Пекарського П.В. від 20.04.2016 року №5 та звернення ГО «Об`єднання громадян «Зв`язківець» від 18.04.2016 року №1/16» і лист Київського КЕУ Міноборони України №303/75-766 від 22.01.2016 року. Крім того, в обґрунтування прийняття рішення №8-98 в останньому зазначено, що Міноборони України не оформлено акт постійного користування земельною ділянкою згідно рішення Віто-Поштової сільської ради 4 сесії 5 скликання «Про затвердження матеріалів інвентаризації та надання дозволу на збір технічної документації по оформленню права постійного користування землею в/ч А-0799».
Дане рішення Віто-Поштової сільради надійшло на адресу в/ч НОМЕР_1 11.07.2016, яка, у свою чергу, листом від 13.07.2016 року №350/175/240/14/340/1А/ИС  направила останнє начальнику Центрального управління військової служби правопорядку (по м. Києву і Київській області) – військовому коменданту (місто Київ). Останній листом від 26.07.2016 року №91/кд/3807  направив матеріали щодо прийняття території військового містечка №254 в/ч НОМЕР_1 на баланс Віто-Поштової сільради на адресу військового прокурора Київського гарнізону.
Крім того, за результатами розгляду рішення №8-98 Київське КЕУ направило Віто-Поштовій сільраді лист від 20.07.2016 року №303/28-3100, в якому запропонувало скасувати дане рішення або внести до нього зміни в частині окреслення переліку нерухомого майна, що пропонується до передачі, а також скасувати п. 3 у зв`язку з тим, що згідно ст. 122 ЗК України компетенція надавати землі державної власності у користування для потреб оборони в межах населеного пункту належить районним державним адміністраціями, а саме в межах с. Віта-Поштова – Києво-Святошинській районній державній адміністрації; уповноваженою особою на підписання від імені Міноборони договорів (додаткових угод) на проведення землевпорядних робіт, здійснення дій щодо державної реєстрації земельних ділянок, державної реєстрації речових прав на них (права державної власності та права постійного користування земельною ділянкою за Міністерством оборони України), які перебувають на обліку Київської КЕУ, є начальник Позивача-2.
Також, за результатами розгляду листа начальника першого відділу військової прокуратури Київського гарнізону від 19.08.2016 року №10287вих.16 Київське КЕУ листом від 07.09.2016 року №303/25-3702  надало Прокурору копії акту інвентаризації земель Міноборони України на території Віто-Поштової сільради, акту прийому-передачі земель по Києво-Святошинському району в народне господарство від 21.04.1995 року, акту приймання-передачі будівель, споруд і території військового містечка №254 від Васильківської КЕЧ до Київського КЕУ від 29.11.2006 року, листа Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області від 18.06.2015 року №5-1012-0.2-1316/2-15.
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 20, 21, 22, 23 Земельного кодексу Української РСР, ст. ст. 4, 77, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державною та комунальної власності», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про використання земель оборони», наказу Держкомстату України від 05.11.1998 року №377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та інструкції з заповнення», а також рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, прийшов до висновку, що матеріалами справи не підтверджується право постійного користування в/ч НОМЕР_1 спірною земельною ділянкою площею 32 га, оскілки по-перше, розпорядження Ради Міністрів Української РСР не є документом, що посвідчує право користування землею, по-друге, з 19.08.2015 року втратила чинність форма державної статистичної звітності 6-зем, по-третє, документації із землеустрою на земельну ділянку військового містечка №254 в архіві Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області не виявлено, по-четверте, станом на 30.06.2016 року за державою не зареєстровано право на спірну земельну ділянку, по-п`яте, більша частина земельної ділянки не використовується в/ч НОМЕР_1 та перебуває у занедбаному стані. З урахуванням наведеного, зважаючи на розташування земельної ділянки у межах села Віта-Поштова, а також необхідності прийняття до комунальної власності території військового містечка №254, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення, адже останнє відповідає вимогам чинного законодавства та прийнято Відповідачем у межах повноважень та у спосіб, визначені нормативно-правовими актами.
Дослідивши спірні правовідносини,  колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Європейський Суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).
Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі “Менчинська проти Російської Федерації” (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі): 
“Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави”. 
Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. 
З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). 
Положення п.            3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 1697-VII.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. 
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття “інтерес держави”.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття “інтереси держави” висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). 
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Відтак, Суд вважає, що “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. 
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
(1) ящо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
(2) у разі відсутності такого органу.
Перший “виключний випадок” передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. 
“Нездійснення захисту” виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень – він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. 
“Здійснення захисту неналежним чином” виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. 
“Неналежність” захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. 
Вказаний висновок зазначений в постанові  Верховного Суду  25.04.2018 у справі №806/1000/17.
Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Із наведених нормативних положень вбачається, що прокурор, як посадова особа державного правоохоронного органу, з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього наявні виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.
Відтак, представництво прокурором інтересів держави у суді: по-перше, може бути реалізовано у виключних випадках, зокрема у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; по-друге, прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державною здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах; по-третє, прокурор повинен пересвідчитися, що відповідний державний орган не здійснює захисту інтересів держави (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається), приміром, повідомити такий державний орган про виявлені порушення, а у разі невчинення цим органом дій спрямованих на захист інтересів держави, представляти інтереси держави в суді відповідно до статті 23 Закону №1697-VІІ, навівши відповідне обґрунтування цього.
У справі, що розглядається, прокурор обгрунтував наявність “інтересів держави” протиправним, на його думку, розпорядженням землями оборони з боку Віта-Поштової сільської ради.  Вважає порушеними безпосередні інтереси держави у вигляді  безпідставного  припинення права користування військовою частиною            А  0799 земельною ділянкою загальною площею 31,99 га.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
В свою чергу, позивачами в даній справі  є Міністерство  оборони України,   Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України та  Військова частини НОМЕР_1 .
Згідно п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671, Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Міноборони відповідно до покладених на нього завдань веде облік об`єктів державної власності, які належать до сфери управління Міноборони; утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи і організації, що належать до сфери управління Міноборони, затверджує положення про них (їх статути), здійснює в межах своїх повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності (п. 4 Положення).
Відповідно до п. 2.3  Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міноборони від  03.07.2013  № 448,  територіальні квартирно-експлуатаційні управління та Київське квартирно-експлуатаційне управління є територіальним органом військового управління ЗС України і призначене для реалізації у військах (силах), дислокованих у межах відповідальності територіального квартирно-експлуатаційного управління, державної військово-технічної політики з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення з метою підтримання військ (сил) у стані високої бойової та мобілізаційної готовності.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.  
В доповнення зазначеного висновку колегія суддів зазначає, що, як випливає з встановлених судами обставин цієї справи та наведених вище приписів законодавства, функції захисту інтересів держави, про які йде мова у позовній заяві військового прокурора, належать, в першу чергу, до компетенції Міністерства оборони України та здійснюються на виконання владних управлінських повноважень згідно Закону й не обов`язково у судовому порядку, а тому право на звернення до суду відповідно до статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону №1697-VII та статті 53 КАС України, може бути реалізовано прокурором лише у разі, якщо він доведе, що вказані суб`єкти такий захист не здійснюють або здійснюють його неналежним чином. 
Водночас, Верховний Суд звертає увагу, що перевірці права прокурора на звернення до адміністративного суду передує розгляд питання щодо правомірності дій відповідача з приводу прийняття оскаржуваного рішення (розгляду справи по суті). Встановлення обставин, що свідчать про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави, а отже і права на звернення до суду, є перешкодою для розгляду справи по суті. Правомірність оскаржуваного рішення, зокрема і з мотивів, наведених прокурором, повинна перевірятись за позовом належного позивача.
Відсутність же підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави, у розумінні статті 108 КАС України (в редакції   чинній на момент розгляду справи)  має наслідком повернення позовної заяви позивачеві.
Однак такі процесуальні дії суд може вчиняти лише на стадії відкриття провадження.
Якщо відповідні обставини виявлено на стадії судового розгляду або після ухвалення судового рішення, то процесуальним наслідком відсутності підстав для здійснення представництва інтересів держави є залишення позовної заяви без розгляду (пункт 1 частини першої    статті 155 КАС України, п. 1 ч. 1 ст. 240 КАС України в чинній редакції).
Аналогічного висновку щодо процесуальної можливості залишення позовної заяви без розгляду в справах, провадження у яких відкрито за відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави, дійшов Верховний Суд у постановах від 18.07.2019 (справа №826/15794/17) та від 23.10.2019 (справа                № 0640/4292/18).
Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули позовні вимоги по суті.
Згідно ст. 354 КАС України  суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Керуючись статтями 240, 340, 341,  349, 354, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України  задовольнити частково.
Постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року  та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року скасувати.
Позовну заяву Військового прокурора Київського гарнізону Центрального регіону України в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання нечинним та скасування рішення залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                               А.Ю. Бучик

Судді                                                                                                                   Л.Л. Мороз

                                                                                                                      А.І. Рибачук