Постанова                                                   
Іменем  України
 
27 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 2-649/10
провадження № 61-7429св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач),   Лідовця Р. А.,           
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду                             м.  Дніпропетровська в складі судді Шавули В. С. від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Макарова М. О., від 19 жовтня 2017 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.
 
Позовні вимоги ПАТ КБ «Правекс-Банк» мотивувало тим, що 30 січня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 09156-003/06Р, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 40 500,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування в розмірі 13 % річних, строком користування до 30 січня 2026 року.
30 січня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №09156-003/06р, за умовами якого ОСОБА_2 поручилась за належне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 30 січня        2006 року № 09156-003/06Р.
ОСОБА_1 допустив прострочення повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів у порядку і на умовах встановлених кредитним договором, у зв`язку із чим, станом на 29 травня 2015 року утворилась заборгованість у сумі               87 113,19 доларів США, з якої: заборгованість за кредитом - 34 584,00 доларів США, заборгованість по процентам - 24 507,33 доларів США, неустойка (пеня) за кредитом - 10 455,72 доларів США; неустойка (пеня) за процентами -           17 566,14 доларів США.
Уточнивши свої позовні вимоги, банк просив суд стягнути солідарно із       ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у сумі           87 113,19 доларів США, у тому числі: заборгованість за кредитом - 34 584,00 доларів США, заборгованість по процентам - 24 507,33 доларів США, неустойка (пеня) за кредитом - 220 074,37 грн., що за курсом НБУ станом на 29.05.2015 року становить 10 455,72 доларів США; неустойка (пеня) за процентами - 369 736,10 грн, що за курсом НБУ станом на 29 травня            2015 року становить 17 566,14 доларів США та судові витрати по справі.  
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого    2016 року позовні вимоги ПАТ «Правекс-Банк» задоволено частково.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 30 січня 2006 року                № 09156-003/06Р у сумі 55 820,16 доларів США, з якої: заборгованість по кредиту - 34 584,00 доларів США; заборгованість по процентам - 13 674,13 доларів США; пеня за кредитом - 55 159,85 грн, що за курсом НБУ станом на 29 травня 2015 року становить 2 620,42 доларів США; пеня за процентами -           104 020,90 грн, що за курсом НБУ станом на 29 травня 2015 року становить        4 941,61 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» у рівних частках судовий збір у сумі 3 654,00 грн.  
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_3 належним чином не виконував вимоги кредитного договору, тому з нього та поручителя ОСОБА_2 підлягають стягненню сума заборгованості. При цьому, суд першої інстанції застосував положення статей 257, 258 ЦК України, про застосування яких просили відповідачі, дійшов висновку, що банком не надано належних та допустимих доказів у розумінні статті 60 ЦПК України 2004 року, а саме: належного розрахунку щодо стягнення процентів та неустойки (штрафу та пені), в цій частині позов задовольнив частково, застосувавши позовну давність до деяких складових заборгованості. 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого       2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                    і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, касаційну скаргу ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено частково. 
Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня            2017 року апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого           2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконував належним чином, тому за цим договором утворилась заборгованість, яка підлягала стягненню з солідарних боржників на підставі частини першої статті 554 ЦК України, погодившись з висновками суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності до деяких складових заборгованості. При цьому суд апеляційної інстанції спростував твердження апелянта щодо припинення поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, на яку вона згоди не давала на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки за умовами договору поруки ОСОБА_2 надала згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за даним договором зобов`язання позичальника, що може виникнути в майбутньому. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_2  мотивована тим, що договір поруки, укладений між нею та банком на момент звернення банку з позовом до суду припинений, оскільки 06 лютого 2008 року кредитор в односторонньому порядку збільшив  процент за використання кредитних коштів на 3% річних до 16%, збільшивши без її відома обсяг її зобов`язань за договором поруки.  
Крім того, вказувала, що кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1 , передбачено повернення кредиту черговими платежами не пізніше 10 числа кожного місяця, а відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.     
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2018 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» направило до Верховного Суду  відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало, що суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права, тому просило оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
   
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03 жовтня 2019 року справу призначено судді-доповідачу. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
30 січня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено кредитний договір № 09156-003/06Р, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 40 500 доларів США (на споживчі цілі) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних, який надано на строк з 30 січня 2006 року по 30 січня 2026 року.
30 січня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено додаткову угоду до кредитного договору від 30 січня 2006 року                             № 09156-003/06Р, за умовами якої, у разі невиконання позичальником вимог пунктів 6.1.16, 6.1.17 кредитного договору, діючий розмір процентної ставки збільшується на три проценти річних.
30 січня 2006 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 09156-003/06Р, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе солідарну відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 30 січня 2006 року           № 09156-003/06Р.
Пунктом 1.1. договору поруки передбачено, що відповідальність кожного з поручителів і позичальника є солідарною.
Відповідно до пункту 1.3 договору поруки, поручитель дає свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за даним договором зобов`язання позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору або у випадку внесення змін до кредитного договору та /або до даного договору кредитором в односторонньому порядку.
Станом на 29 травня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 87 113,19 доларів США.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Правекс-Банк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що боржник ОСОБА_1 не погашав заборгованість за кредитним договором, унаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка підлягає частковому стягненню на користь позивача, а поручитель повинен нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником узятих на себе зобов`язань.
 
Заявник у своїй касаційній скарзі вказує, зокрема, на те, що умовами кредитного договору передбачено повернення кредиту черговими платежами не пізніше 10 числа кожного місяця, а відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
 
Тому на момент пред`явлення позову до суду порука, укладена з нею, припинила свою дію.
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник       і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
 
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
 
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
 
Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
 
Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов`язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін  кредитного договору.
 
Щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя в майбутньому
 
Верховний Суд погоджується з висновками, якими суд апеляційної інстанції спростував доводи заявника ОСОБА_2 щодо одностороннього збільшення банком процентів за користування кредитними коштами з 13% річних до 16%, зазначивши, що в пункті 1.3 договору поруки ОСОБА_2 надала згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за даним договором зобов`язанням позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору або у випадку внесення змін до кредитного договору та/або до даного договору кредитом в односторонньому порядку. 
 
Тобто, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо безпідставності вимог поручителя ОСОБА_2 про застосування частини першої статті 559 ЦК України до правовідносин, що виники. Оскільки її згода, викладена в пункті 1.3 договору поруки, надає право банку на збільшення обсягу її відповідальності в односторонньому порядку після укладення             30 січня 2006 року з позичальником ОСОБА_1 додаткової угоди до кредитного договору від 30 січня 2006 року, строк дії якого визначено до          30 січня 2026 року.
Крім того, строк дії договору поруки визначено до 30 січня 2029 року.
 
Щодо виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що боржник (а відтак                    і поручитель) узяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 30 січня 2026 року. Однак, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення суми боргу, суди не звернули увагу на строки виконання боржником зобов`язання.
 
Так, пунктом 4.1 кредитного договору кредитор та позичальник визначили порядок виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Правекс-Банк», зокрема, сплачувати її рівними частинами  в сумі 169 доларів США щомісячно до 10 числа наступного місяця.
Проценти за користування кредитом  підлягають сплаті щомісячно ( за час фактичного користування грошовими коштами на протязі календарного місяця) наступного за місяцем нарахування процентів, а також в момент повернення кредиту, вказаного у договорі ( пункт 4.2 кредитного договору).
Встановлено, що відповідно до пункту 4.3 кредитного договору платежі вважають вчиненими у встановлені строки, якщо сума відповідного платежу  в повному розмірі надійшла на рахунок банку в строки, визначені пунктами 4.1, 4.2 кредитного договору.
Крім того, у випадку виникнення у позичальника прострочки по погашенню заборгованості по кредиту і/або сплаті процентів за користування кредитом, строк виконання кредиту вказаний у пункті 1.2 кредитного договору, припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочки ( пункт 4.4 кредитного договору). Про припинення строку виконання кредиту банк письмово сповіщає позичальника.   
 
Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу 
 
04 серпня 2015 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» направило позичальнику          ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 вимогу про дострокове здійснення  внесків за кредитним договором, а саме: заборгованість по кредиту та нарахованим процентам ( а.с. 26-27).
 
Але встановлено, що починаючи з березня 2008 року позичальник ОСОБА_1 допускав прострочення щомісячних платежів по погашенню кредиту (а. с. 7-16).
 
Отже, поряд з установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
 
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з     частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
 
Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
 
З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Аналіз судової практики, здійснений на підставі інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, за релевантністю судових рішень, прийнятих Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в аналогічних справах, свідчить про те, що суд касаційної інстанції дотримується правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та в інших. Так, і у справі, переданій на розгляд Великої Палати Верховного Суду, і в аналогічних справах, які переглядалися Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, прийнято рішення, які свідчать про відсутність розходжень у судовій практиці (справи № 756/12263/15-ц, 522/10828/15-ц, 377/471/15-ц, 127/8315/16-ц, 285/1462/15-ц, 2-1283/11, 569/3799/14-ц, 756/4514/16-ц, 750/4903/14 та багато інших). В усіх зазначених справах суд касаційної інстанції виходив із того, що строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням. Більш того, у цих судових рішеннях містяться посилання на висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України у справах       № 6-53цс14, 6-3087цс16 та інших аналогічних справах.
 
Таких висновків у своїй постанові від 13 червня 2018 року дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 408/8040/12 ( провадження  14-145цс18).
 
У справі, яка переглядається, згідно з пунктами 4.1, 4.2, 4.3 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником у розмірі 169 доларів США щомісяця  до 10 числа наступного  місяця, шляхом надходження відповідного платежу на рахунок банку у строки, визначені пунктами 4.1, 4.2 кредитного договору. Відповідно до пункту 2.1 договору поруки, порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, порядку, як установлено кредитним договором.  
 
Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає у такому ж розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як установлено кредитним договором, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обчислення установленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
 
Якщо банк пред`явив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Таким чином, аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.
 
Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.
 
У справі, яка переглядається, суди не врахували, що кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 , передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (у відповідній сумі), а за договором поруки відповідальність поручителя        ОСОБА_2 встановлена у такому розмірі, порядку, як у кредитному договорі; не з`ясували, чи пред`явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем та за якими платежами порука припинилась, а за якими ще діє.  
 
Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.
 
Висновки суду апеляційної інстанції про те, що наявність несплаченої заборгованості за кредитом та процентами станом на 29 травня 2015 року та відсутність  підстав для визнання поруки припиненою в силу частини першої статті  559 ЦК України, є передчасними.
 
Тому суду апеляційної інстанції слід встановити порядок виконання умов пунктів 4.1, 4.2, 4.3 кредитного договору, а саме: встановити наявність чи відсутність прострочених платежів щодо погашення періодичного платежу. Одночасно перевірити, чи немає підстав для застосування положення частини четвертої статті 559 ЦК України.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 77-84, 89, 243, 263 ЦПК України, чинного на час розгляду справи, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне і обґрунтоване рішення у справі неможливо.
 
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами попередніх інстанцій не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанцій. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Кривцова
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець