Справа № 140/2155/14-ц
Провадження № 22-ц/801/84/2020
Категорія: 21
Головуючий у суді 1-ї інстанції Підлипняк М. Д.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року	Справа № 140/2155/14-ц	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати
у цивільних справах:
судді-доповідача: Рибчинського В.П.,
суддів: Голоти Л.О., Денишенко Т.О., 
за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І., Сук Г.М., Довженка Р.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гречківського Євгенія Леонідовича в інтересах Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», про визнання договору дарування недійсним, 

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що укладаючи договір дарування, вона мала на увазі те, що син буде її доглядати та допомагати їй. Даного договору вона не бачила, однак син разом з дружиною почали піклуватись про неї, доглядали її тому у неї не було сумніву, що між ними укладено не договір дарування, а договір довічного утримання. Договір дарування був укладений під впливом помилки, вона мала на меті укласти договір довічного утримання .  
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2014 року позов задоволено. 
Визнато недійсним договір дарування 31/100 частини житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , укладений 12 травня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Немирівського нотаріального округу Лєбєдєвим В.Д., реєстровий № 359.
Стягнуто з   ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  судові витрати 243 гривень 60 копійок. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ «Укрсоцбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
На апеляційну скаргу надійшов відзив представника позивача - адвоката Хейніса О.Г., в якому зазначив, що ОСОБА_1 не погоджується з апеляційною скаргою, вважає її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що згідно з договором дарування від 12 травня 2000року ОСОБА_1 подарувала 31/100 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач позов визнав в повному обсязі, що підтверджує доводи позивача про те, що вона помилялась щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін по укладеному договору. 
Проте колегія суддів з таким висновком суду погодитись не може з огляду на наступне.
Оскільки договір дарування було укладено 12 травня 2000 року, то спір про визнання цього правочину недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення, тобто ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування).
Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами.
Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника.
Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР).
Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК УРСР ).
Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (частина перша статті 45, частина перша статті 47 ЦК УРСР 1963 року).
Згідно з частиною першою статті 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 56 ЦК УРСР повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що нею не виконано і у даній справі було її процесуальним обов`язком.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, вона усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки. 
Установивши, що оспорюваний договір дарування від 12 травня 2000 року за формою і змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено державним нотаріусом, який встановив особи, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення ОСОБА_1 , як дарувальника, цей договір виконано і реалізовано шляхом реєстрації права власності на будинок, а також те, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення спірного договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.
Зазначена позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 грудня 2019 року у справі № 182/4493/16-ц.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зважаючи на викладене, апеляційна скарга Гречківського Є.Л. в інтересах АТ «Укрсоцбанк» підлягає задоволенню, рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2014 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до п. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що в задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовлено, то понесені АТ «Укрсоцбанк» судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції слід стягнути з позивача на його користь. 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Гречківського Євгенія Леонідовича в інтересах Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2014 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», про визнання договору дарування недійсним.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 365,40 грн. судового збору сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 15 січня 2020 року.

Суддя-доповідач:                         В.П. Рибчинський
Судді:                                         Л.О. Голота
                                                                       Т.О. Денишенко