ПОСТАНОВА 
Іменем України

14 січня 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 398/3632/18
провадження № 22-ц/4809/93/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді        Дуковського О.Л. (суддя-доповідач) 
суддів    Письменного О.А., Чельник О.І.
з участю секретаря        Демешко Л.В.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2019 року, у складі головуючого судді Ніколаєва М.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання недійсним договору дарування квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання недійсним договору дарування квартири.
Інтереси позивача представляє ОСОБА_4 на підставі довіреності.
В обґрунтування позову вказував, що з жовтня 2004 року до липня 2016 року неповнолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі своїми батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживав у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , а після смерті матері з ІНФОРМАЦІЯ_3 лише з батьком. 
Зазначав, що вказана квартира належала батькові позивача на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Бендеровим О.В. 05 жовтня 2004 року за № 4121.
25 травня 2007 року власник вищевказаної квартири (батько позивача) ОСОБА_3 здійснив її відчуження шляхом укладення договору дарування із ОСОБА_2 (дідом позивача).
Пунктом 13 вказаного вище договору дарування квартири, сторонам було роз`яснено вимоги ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» щодо обов`язкової згоди органу опіки і піклування при здійсненні правочинів, де діти мають право власності або користування нерухомим майном.
Проте, даний договір був укладений без згоди органу опіки та піклування. 
Батько позивача надто довіряв своїй дружині та тестю, які запевнили його, що після укладення договору дарування для їх сім`ї нічого не зміниться, а тому й підписав заяву про те, що на момент укладення договору в квартирі малолітні та неповнолітні особи не перебувають на реєстраційному обліку, також фактично не проживають та не мають право користування вказаним житлом, хоча така заява не відповідала дійсності. 
В подальшому, відповідач ОСОБА_2 на прохання позивача та відповідача ОСОБА_3 відмовився надати дозвіл на реєстрацію їх місця проживання у спірній квартирі.
Вважає, що на момент укладення договору дарування квартири позивачу було шість років, він був малолітньою особою і не міг самостійно захищати свої житлові права, тому при підписанні договору дарування було порушено права дитини щодо користування жилим приміщенням, у якому він постійно мешкав разом з батьками.
29 липня 2016 року батько позивача - відповідач ОСОБА_3 уклав контракт про проходження служби у Збройних Силах України та переїхав проживати у Васильківський район Київської області, а позивач у 2016 році вступив до Кременчуцького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою, де проживав в період навчання.
Дізнавшись про це, ОСОБА_2 (відповідач) заявив, щоб позивач з батьком негайно забрали усі свої речі з квартири, та віддали йому ключі, бо він має намір продавати вказану квартиру.
Позивач вказав, що на час звернення із даним позовом він навчався на 1-му курсі в Харківському національному Університеті Повітряних сил, де і проживає, але наявність такого тимчасового житла та відсутність реєстрації у спірній квартирі не спростовують наявність у нього законного права на житло, якого він позбавився внаслідок укладення договору дарування.
Вважає, що спірний договір укладений без згоди органу опіки та піклування, а тому суперечить вимогам ч. 6 ст. 203 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.ст. 17,18 Закону України «Про охорону дитинства», а тому порушує житлові права позивача.
Просив визнати недійсним договір дарування квартири від 25 травня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Куліш Л.Г. зареєстрований в реєстрі за №1856, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування скарги позивач послався на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Висновок суду про недоведеність позову суперечить обставинам справи, суд не врахував, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. 
Суд першої інстанції не врахував, що на час укладення договору дарування йому не виповнилося десяти років, а отже місцем його проживання була квартира, яка належала його батьку і у якій він проживав разом із сім`єю. При цьому відсутність факту реєстрації місця проживання дитини у квартирі батьків не спростовує факт наявності у неї права користування батьківським житлом. Суд також не врахував обізнаність обдарованого про права дитини на проживання у подарованій квартирі так, як відповідач являється його дідом.
Вказав, що предметом даного спору є те, що спірний договір було укладено без попередньої згоди на те органу опіки та піклування.
Також, позивач не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що його батько, після відчуження квартири змінив свій статус із власника квартири на наймача. 
Посилається на ст. 158 ЖК України, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, сірок, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.
Зазначає, що у даному випадку будь-яких договорів найму житлового приміщення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не укладалося і матеріали справи не містять доказів укладення такого договору.
Крім того, не погоджується із підставою у відмові позову, що позивач самостійно змінив місце проживання та з 24.06.2016 виїхав на навчання до Кременчуцького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою, а з 20.07.2018 переїхав до м. Харкова за місцем знаходження Харківського національного університету Повітряних сил.
Вважає, що проживання за місцем навчання не може бути підставою для відмови у задоволенні даного позову.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 05.11.2019 відкрито апеляційне провадження у справі.
Відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про задоволення скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що не зважаючи на відсутність необхідної попередньої згоди органу опіки та піклування для укладення договору дарування не вбачається підстав для визнання такого договору недійсним, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що укладення спірного договору не призвело до порушення, звуження обсягу майнових прав позивача у період коли він був дитиною або порушення охоронюваних законом інтересів, зменшення або обмеження прав та інтересів позивача щодо проживання у житловому приміщенні.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.         
Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.
Звернувшись із даним позовом ОСОБА_1 вважав, що його право було порушене вчиненням його батьком договору дарування квартири без попереднього отримання згоди органу опіки та піклування та за відсутністю у нього іншого житла, а тому є підстави для визнання спірного договору недійсним. 
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.
За змістом вказаної норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків.
З метою гарантування інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , що вбачається з свідоцтва про народження виданого органом реєстрації актів цивільного стану, Відділом реєстрації актів громадянського стану П`ятихатського районного управління юстицію, в графі батьки зазначені батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_5 (а.с.9).
З договору дарування квартири від 25 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , вбачається, що на час його укладення ОСОБА_3 являвся власником квартири  АДРЕСА_1 , проживав у ній і його місце проживання було зареєстровано у цій квартирі (а.с. 8).
Відповідно до п. 3 даного договору, дарування було здійснено за згодою дружини дарувальника - ОСОБА_6 ..
Пункт 4 договору передбачає, що дарувальник стверджував, що треті особи не мають прав на квартиру і внаслідок дарування не буде порушено прав та законних інтересів дітей та інших осіб.
Сторонам договору роз`яснені вимоги ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», щодо обов`язкової згоди органу опіки та піклування при здійснені правочинів, де мають право власності або користування нерухомим майном діти (пункт 13 договору).
Таким чином, встановлено, що позивачу на час укладення спірного договору не виповнилося десяти років, а частиною 4 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. 

На час укладення договору дарування спірної квартири батько позивача ( ОСОБА_3 ) був зареєстрований і проживав у цій квартирі.
В матеріалах справи відсутні будь - які докази про наявність у позивача на той час іншого місця проживання. 
Судом першої інстанції було встванолено належним чином, що договір дарування було укладено без отримання попередньої згоди органу опіки та піклування, передбаченого законодавством.
Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що укладення спірного договору не призвело до порушення та звуження обсягу майнових прав позивача в період, коли він був дитиною.
Позивачем доведено наявність факту порушення його права.
Помилково суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_3 (батько позивача), після укладення договору дарування , тобто відчуження спірної квартири змінив свій статус із власника квартири на наймача, оскільки проживав у даній квартирі і йому не чинилися перешкоди з боку ОСОБА_2 . 
Відповідно до ст. 158 ЖК України, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.
Проте, достеменно встановлено, що будь-яких договорів найму житлового приміщення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не укладалося і матеріали справи не містять доказів укладення такого договору.
Проживання позивача в іншій місцевості у період навчання не може бути підставою для відмови в позові так, як ці обставини не спростовують наявність у позивача права, на захист якого він пред`явив позов.
Таким чином, свідомо обмеживши себе у правах власності та користування житлом повнолітня особа - батько позивача позбавила аналогічних прав свою малолітню дитину, а уповноважений Державою орган даної обставини не виявив і не констатував внаслідок не залучення його до даних правовідносин.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені ст. 203 ЦК України.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).
За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. 
Договір дарування квартири від 25 травня 2007 року укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було вчинено без згоди органу опіки та піклування, а така згода є обов`язковою, оскільки є доведеним, що в період укладання спірного договору квартирою користувалася дитина, яка не досягла десяти років.
Колегія суддів вважає, що спірний договір підлягає визнанню недійсним.
Враховуючи невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи у відповідності до ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову.
У порядку ст. 141 ЦПК України вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2019 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання недійсним договору дарування квартири - задовольнити.
Договір дарування квартири від 25 травня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Куліш Л.Г. зареєстрований в реєстрі за №1856, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - визнати недійсним. 
Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1857,40 грн. по 928,70 грн. з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
22.01.2020 складено постанову.

       Головуючий суддя                                                                О.Л. Дуковський 
       Судді                                                                                
       О.А. Письменний 
                                                                               
                               О.І. Чельник