ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

16 січня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/9823/19
Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/170/20

Чернігівський апеляційний суд у складі
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,   
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності,
місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,
дата складання повного тексту судового рішення - 01 листопада 2019 року.
                                     У С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив виділити йому в натурі частку спільного майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, кімнату № 2 площею 13,2 кв.м, а відповідачам виділити кімнату № 1 площею 16,3 кв.м, залишивши у спільному користуванні службові приміщення: кухню, три коридори, дві вбиральні, душову, два вмивальники та балкон відповідно до експертного висновку.
У мотивування заявлених вимог зазначав, що він разом з відповідачами є співвласниками 11/50 частин квартири АДРЕСА_1 , зокрема, у його приватній власності перебуває 11/100 частин, які у подальшому він має намір відчужити шляхом продажу.
Указував, що фактично він проживає у кімнаті № 2, проте між ним та відповідачами виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження указаним помешканням, і добровільної угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто.  
Рішенням від 01 листопада 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності відмовив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.  
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами є помилковим, оскільки відповідачі, не заперечуючи проти задоволення позову, лише скористались своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 206 ЦПК України.
Позивач зазначає, що суд проігнорував положення ст.ст. 364, 367 ЦК України, якими визначений порядок виділу частки та поділ майна, що є у спільній частковій власності. 
Указує, що, посилаючись на неможливість виділення в користування сторонам в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності, районний суд при вирішенні даного питання мав би врахувати думку сторін, які не заперечували проти запропонованого конкретного варіанту поділу.
Звертає увагу, що відповідачами не заявлялось право на матеріальну компенсацію у відповідності до положень ч. 3 ст. 358 ЦК України, і вони не заперечують проти проживання та залишення в їхній власності ізольованої кімнати площею 16,3 кв.м, отже він, як співвласник, має право на надання йому в окреме володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Відповідачами відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив про неможливість виділення в користування сторонам у натурі часток, адекватних розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Беручи до уваги визнання позову відповідачами, що свідчить про відсутність спору про право, районний суд зазначив про можливість врегулювання спірного питання в установленому законом позасудовому порядку.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 червня 2006 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках були власниками 11/50 частин квартири АДРЕСА_1 кожний (а.с. 13). 
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 жовтня 2006 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 належало по 11/200 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15).
З наданого позивачем експертного висновку (а.с. 17-18) вбачається, що загальна площа квартири становить 43,5 кв. м, і складається з кімнати «1» житловою площею 16,3 кв. м, кімнати «2» житловою площею 13,2 кв. м, та  службових приміщень: кухні, трьох коридорів, двох вбиральнь, душової, двох умивальників, балкону, які знаходяться у спільному користуванні, що підтверджується також копією технічного паспорта (а.с. 16). 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 квітня 2012 року ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після смерті рідного брата, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 11/200 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с. 14).     
Зважаючи на указані вище правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 є власником 11/100 частин указаного приміщення, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - по 11/200 частин кожний.
З розрахунку часток об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 для здійснення нотаріальних дій, який складений 14 серпня 2019 року суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_5 , вбачається, що кімната 1 площею 16,3 кв.м разом з відповідною частиною підсобних приміщень, які знаходяться у спільному користуванні, становить 6/50 частин квартири. Між співвласниками частки складають: ОСОБА_1 - 3/50, ОСОБА_2 - 3/100, ОСОБА_3 - 3/100. Кімната 2 площею 13,2 кв.м разом з відповідною частиною підсобних приміщень, які знаходяться у спільному користуванні, становить 5/50 частин квартири. Між співвласниками частки складають: ОСОБА_1 - 1/20, ОСОБА_2 - 1/40, ОСОБА_3 - 1/40 (а.с. 17-18). 
Звернувшись з позовом про виділення в натурі частки із спільної часткової власності, ОСОБА_1 зазначав, що фактично проживає у кімнаті № 2, проте між ним та відповідачами виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження указаним помешканням, добровільної угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 356, ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
З аналізу наведених норм вбачається, що виділ часток нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.
Виходячи з указаних норм та проаналізувавши обставини даної справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки відсутня технічна можливість виділити сторонам в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. 
Так, за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником 11/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Квартира, співвласниками якої є сторони, має дві окремі кімнати, відповідно площею 16,3 кв.м та 13,2 кв.м, та службові приміщення.
У своєму позові позивач зазначає, що фактично проживає та користується кімнатою 2 площею 13,2 кв.м. Указані обставини не оспорюються відповідачами, про що свідчить надана ними до суду першої інстанції заява (46-47).
За висновком інженера з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_5 кімната 2 площею 13,2 кв.м, яку позивач просить виділити йому в натурі, та службові приміщення, загальною площею 19,5 кв.м, які знаходяться в спільному користуванні, загалом складають 5/50 (1/10) частин квартири АДРЕСА_1 . Між співвласниками частки складають: ОСОБА_1 - 1/20 частина, ОСОБА_2 - 1/40 частина, ОСОБА_3 - 1/40 частина.
З наведеного вбачається, що виділення позивачу в натурі кімнати 2 із залишенням службових приміщень у спільному користуванні призведе до значного відхилення від розміру його ідеальної частки у праві спільної власності, що не відповідатиме вимогам закону. Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування думки сторін при ухваленні судового рішення є міркуванням позивача, яке не узгоджується з приписами цивільно-процесуального законодавства, за якими судове рішення має бути ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  
Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги про визнання відповідачами заявлених ОСОБА_1 вимог.
Порядок визнання позову відповідачем врегульований приписами ст. 206 ЦПК України. Зокрема, частиною 4 визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Судом першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, зазначено про те, що визнання позову відповідачами свідчить про відсутність спору про право. Доводи апеляційної скарги не містять конкретних мотивів, з яких цей висновок суду першої інстанції є невірним. Крім того, наведені вище обставини свідчать про неможливість прийняття визнання відповідачами позову з тих підстав, що таке визнання суперечить вимогам закону.
За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Виходячи з наведених норм, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за відсутності між сторонами спору, про що свідчить заява відповідачів про визнання позову, існує можливість врегулювання питання про частки у власності сторін у визначеному законодавством позасудовому порядку. 
Ураховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги  не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування  відсутні.                   
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  
                                  
Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року.

Головуюча:                                              Судді: