Постанова 
Іменем  України
 
17 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 757/39431/16-цс
провадження № 61-42478св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Державне підприємство «Державний резервний насіннєвий фонд України»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 січня 2018 року у складі судді Шевченко Т. М. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Кулікової С. В., Лапчевської О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, надалі уточненим, до Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» (далі - ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України», підприємство), третя особа - ОСОБА_2 , в якому просила визнати незаконним наказ від 09 березня 2016 року № 9 «Про скорочення штату працівників» в частині скорочення посади головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства, визнати незаконним наказ від 13 липня 2016 року № 59-к/тр «Про припинення трудового договору з ОСОБА_1 », поновити її на посаді головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України», стягнути з відповідача на її користь заборгованість за час вимушеного прогулу у розмірі 281 424,77 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.
Позов обґрунтовувала тим, що 11 серпня 2004 року наказом від 29 липня 2004 року № 49-К її було прийнято на посаду референта ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України». З 01 квітня 2012 року відповідно до наказу від 23 березня 2012 року № 48 про переведення вона працювала на посаді головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства на підприємстві.
09 березня 2016 року наказом № 9 з метою оптимізації структури та штатного розпису ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» прийнято рішення про скорочення штату працівників, відповідно до якого скорочено одну штатну одиницю у відділі документообігу та діловодства. 
10 березня 2016 року позивач отримала повідомлення від 09 березня 2016 року за вих. № 138-5/2-166 про заплановане вивільнення працівників, яким попереджена про її наступне звільнення із займаної посади.
13 липня 2016 року наказом № 59-к/тр позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу докуметообігу та діловодства ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України)
Позивач вважала наказ від 09 березня 2016 року № 9 «Про скорочення штату працівників» в частині скорочення посади головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства та наказ від 13 липня 2016 року № 59-к/тр «Про припинення трудового договору з ОСОБА_1 » незаконними, прийнятими з порушеннями вимог діючих нормативних актів та такими, що суперечать чинним нормативним актам. На її думку, наказ від 09 березня 2016 року № 9 прийнятий директором підприємства з перевищенням своїх повноважень в порушення пункту 10.5.5 Статуту без погодження з Уповноваженим орган управління, а саме з Міністерством аграрної політики та продовольства України. Також зазначала, що за весь період роботи у відповідача позивач була членом профспілкової організації та сплачувала щомісячні профспілкові внески, а тому для розірвання з нею трудового договору потрібна була згода первинної профспілкової організації.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм чинного законодавства.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Розгляд справи просила здійснювати за її участю.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на неналежних доказах, зокрема, штатні розписи, надані відповідачем, належним чином не оформленні, не погоджені уповноваженим органом та не відповідають за формою та змістом його тексту. Відповідач при звільненні позивача не отримав згоду профспілкового комітету та не надав доказів про причину таких дій, що свідчить про упередженість та нечесність дій відповідача. На момент звільнення з роботи у відповідача відповідно до штатного розпису були наявні вакантні посади, які позивач могла обіймати.
У квітні 2019 року надійшли заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в яких третя особа просила касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та витребувано матеріали справи.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у серпні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Оскільки попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, то у задоволенні клопотання про розгляд справи за участю ОСОБА_1 необхідно відмовити.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що наказом від 23 березня 2012 року № 48 ОСОБА_1 з 01 квітня 2012 року переведена на посаду головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» (т. 1, а. с. 12).
У зв`язку з оптимізацією структури та штатного розпису ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» 09 березня 2016 року директором підприємства видано наказ № 9 «Про скорочення штату працівників», згідно з пунктами 5 та 6 якого скорочена посада головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства (т. 1, а. с. 75 ).
Повідомленням від 09 березня 2016 року № 138-5/2-166 ОСОБА_1 попереджена про заплановане звільнення з 11 травня 2016 року (т. 1, а. с. 77).
Наказом від 13 липня 2016 року № 59-к/тр ОСОБА_1 звільнена з посади головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а. с. 78).
Відповідно до штатного розпису підрозділів підприємства ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» штатна чисельність працівників підприємства скоротилась з 50 посад до 43 посад (т. 1, а. с. 80), з урахуванням чого суди встановили, що у ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» мали місце зміни в організації виробництва і праці.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року запитана згода виборного органу первинної профспілкової організації ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» на звільнення головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (т. 1, а. с. 109).
22 травня 2017 року відбулося засідання профкому ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України», на якому надана згода профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а. с. 143).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Відповідно до пункту 3 статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Згідно до вимог частини 1 статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 звільнено роботодавцем із займаної посади відповідно до вимог трудового законодавства з дотриманням належної процедури вивільнення з роботи. Вимоги позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому у задоволенні цих вимог суд також правомірно відмовив.
Доводи касаційної скарги про те, що їй не запропонували іншу роботу є безпідставними, оскільки згідно зі штатним розписом у ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» на 2016 рік вакантні посади, які б позивач могла обіймати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду, відсутні. Згідно з частиною третьою статті 49-2 КЗпП України при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю та вільних посад, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Доводи касаційної скарги про те, що надані відповідачем штатні розписи є неналежними доказами по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач звільнив її без отримання на це згоди профспілкового комітету на висновки судів не впливають, оскільки з метою дотримання прав позивача, відповідно до вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України провадження у цій справі було зупинено судом першої інстанції до отримання згоди чи відмови у наданні згоди профспілкової організації ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» на звільнення ОСОБА_1 22 травня 2017 року профспілковий комітет ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» надав згоду на звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства підприємства.
З урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії від 09 липня 1997 року). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання про розгляд справи за участю ОСОБА_1 .
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                         А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний