КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року                                                                                                        місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 369/11127/16-ц                                            
номер провадження: 22-ц/824/489/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Ющенко Я.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2019 року у складі судді Ковальчук Л.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов`язання не чинити перешкод у встановленні поштової скриньки, відшкодування моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із указаним позовом, в якому з урахуванням заяви від 23 листопада 2018 про зміну підстав позову просила суд усунути перешкоди їй в користуванні належною їй земельною ділянкою кадастровий номер 3222481201:01:004:0065, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести паркан (сітка - рабиця), який встановлений на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 та привести земельну ділянку у попередній стан; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у встановленні поштової скриньки на загальних воротах за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 відповідно до договору дарування від 07 липня 2015 року є власником 18/25 часток домоволодіння та земельної ділянки площею 0,0365 га, кадастровий номер 3222481201010040065, які розташовані по АДРЕСА_1 . Вказувала, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2007 року про затвердження мирової угоди за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/3 огорожі та 18/25 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 - на 5/25 частин домоволодіння та 1/3 огорожі, а за ОСОБА_5 - на 2/25 частин домоволодіння та 1/3 огорожі. Рішення щодо земельної ділянки, на якій було розташоване домоволодіння, не прийнято.
Зазначала, що рішенням 9 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради від 30 серпня 2007 року затверджено схему розподілу земельної ділянки, а саме, ОСОБА_6 - 0,04 га, ОСОБА_4 - 0,04 га, ОСОБА_5 - 0,01 га., якою закріплено, що прохід № 4 шириною 1,5 м, виділено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у загальне користування.  Вказувала, що фактично цим рішенням сільська рада закріпила порядок користування земельною ділянкою, який існував з 1996 року.
Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті   спадкоємцем майна став її син ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_1 . На протязі багатьох років між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а в подальшому ОСОБА_2 виникали конфлікти щодо порядку користування земельною ділянкою. Доступ до земельної ділянки ОСОБА_2 можливий лише через земельну ділянку ОСОБА_1 , яка знаходиться у його користуванні. На момент звернення до суду з даним позовом право власності на вказану земельну ділянку відповідачем не оформлено. У зв`язку з цим сільська рада своїм рішенням встановила до земельної ділянки ОСОБА_2 прохід шириною 1,5 м, який виділила у загальне користування. 
Зазначала, що у 2013 році відповідач ОСОБА_1 самовільно встановив огорожу, внаслідок чого нормальний доступ до її земельної ділянки став неможливим. 28 квітня 2015 року членами земельної комісії Віто-Поштової сільської ради підтверджено, що погоджена схема розмежування земель не співпадає із встановленими парканами. 
Також зазначала, що згідно з висновком експертизи № 3188/18-41 встановлено, що на схемі, затвердженій Віто-Поштовою сільською радою, не вказано на якій відстані проходить доріжка від стін гаражу та будинку, а тому неможливо визначити, чи було дотримано вимоги п. 3.25 ДБН 360-92** в частині відстані 1,0 м від найбільш виступної конструкції стіни для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту. Експертом вказано, що на місці встановлення ОСОБА_1 огорожі, при дотриманні норм ДБН 360-92**, ширина проходу становить від 0,18 м до 0,73 і лише при вході до земельної ділянки ОСОБА_2 складає 1,41 м. Внаслідок встановлення ОСОБА_1 . огорожі, ОСОБА_2 не має можливості нормального доступу до свого будинку, а сам ОСОБА_1 порушує вимоги ДБН 360-92** та перешкоджає ОСОБА_2 користуватися своєю земельною ділянкою. Також висновком експерта встановлено, що на схемі, затвердженої Віто-Поштовою сільською радою, не відображено дійсного розташування будівель та споруд в натурі (на місцевості). У зв`язку з цим ця схема не може бути підставою для розподілу земельної ділянки між власниками будівель і споруд, які розташовані на цій земельній ділянці. 
Вказувала, що на даній схемі дійсно відсутні проміри між будівлями та спорудами, відстані між суміжними земельними ділянками та масштаб. Проте, ця схема сільської ради підтверджує порядок користування земельною ділянкою, який склався між сторонами по справі та минулими власниками на протязі багатьох років та закріплений рішенням Віто-Поштової сільської ради. Також враховано складну конфігурацію земельної ділянки та наявність щільної забудови. 
Зазначала, що незважаючи на наявність або відсутність схем щодо порядку користування земельної ділянки між сторонами, вона має право на доступ до своєї земельної ділянки та будинку. Висновком експертизи підтверджено, що фактичного проходу до земельної ділянки позивач не має, зважаючи на місце розташування огорожі. ОСОБА_2 не може проходити до будинку по доріжці шириною 0,18 м., а ОСОБА_1 не має право порушувати ДБН 360-92**. Тому позивач вважала, що встановлення відповідачем огорожі порушує її право на вільне володіння і користування своєю земельною ділянкою, порушує доступ до неї. 
Крім того, позивач зазначала, що відповідач перешкоджає їй у встановленні поштової скриньки на загальних воротах. 28 грудня 2013 року позивач ОСОБА_2 з чоловіком побачили, що під їх дверима лежала знята та зіпсована відповідачем скринька. 30 грудня 2013 року вона звернулась до голови сільської ради та дільничного Боярського району із заявою про самовільне зняття та пошкодження поштової скриньки. За результати перевірки встановлено відсутність кримінального правопорушення та рекомендовано їй звернутись до суду з приводу відшкодування завданих збитків.
Також зазначала, що вказаними неправомірними діями відповідача їй заподіяно моральної шкоди, яка полягає у постійних конфліктах, неможливість дістатись до свого будинку, бійки, лайки, звернення до правоохоронних органів. Моральні страждання позивача підтверджуються постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 04 червня 2010 року, з якої вбачається, що відповідач наніс тілесні ушкодження матері позивача під час її проживання разом із нею, постійними зверненнями та скаргами до Віто-Поштової сільської ради та дільничного від ОСОБА_2 . Розмір моральної шкоди позивач оцінила у 10 000 грн 00 коп.
Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні її земельною ділянкою, кадастровий номер 3222481201:01:004:0065, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести паркан (сітка-рабиця), який встановлений на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , та привести земельну ділянку у попередній стан.
В іншій частині позовних вимог відмолено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити  в позові ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового про те, що висновком експертизи підтверджено, що фактичного проходу до земельної ділянки ОСОБА_2 не має, зважаючи на місце розташування огорожі. Даним  висновком експертизи не встановлено, що відповідач зменшив ширину доріжки загального користування. Зазначає, що при прийнятті спадщини він не проводив добудов до спадкового будинку, у встановленні сільською радою схеми розподілу спірної земельної ділянки участі не приймав. Вказує, що депутатський акт від 28 квітня 2015 року про те, що схема розподілу земельної ділянки між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не співпадає з встановленими парканами, не встановлює факту порушення відповідачем ширини земельної ділянки. З даного акту не вбачається, з якими парканами не співпадає схема та на скільки метрів здійснено дане порушення, а на схемі розподілу взагалі не позначено парканів. Вказує, що паркан із сітки рабиці він встановив впритул до паркану ОСОБА_2 , доріжка загального користування має достатньо місця для проходу, а саме 1,5 м, як зазначено на схемі. Доказів на підтвердження того, що відповідач зменшив ширину земельної ділянки загального користування позивач суду не надала.
Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що незважаючи на те, що на схемі сільської ради щодо розподілу земельної ділянки, відсутні проміри між будівлями та спорудами, відстані між суміжними земельними ділянками та масштаб, суд першої інстанції вірно вказав, що така схема сільської ради підтверджує порядок користування земельною ділянкою, яка склалась між сторонами по справі та минулими власниками на протязі багатьох років та закріплена рішенням Віто-Поштової сільської ради. Також судом вірно враховано складну конфігурацію земельної ділянки та наявність щільної забудови, ширина спірної доріжки складає 1,5 м. Тому позивач вважає, що суд дійшов правильного висновку, що незважаючи на наявність або відсутність схем щодо порядку користування земельної ділянки між сторонами, ОСОБА_2 має право на доступ до своєї земельної ділянки та будинку. Висновком експертизи підтверджено, що фактичного проходу до земельної ділянки ОСОБА_2 не має, зважаючи на місце розташування огорожі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкод у встановленні поштової скриньки та відшкодування моральної шкоди, апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повному обсязі.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору дарування земельної ділянки від 07 липня 2015 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дарунок земельну ділянку площею 0,0365 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд,  кадастровий номер 3222181201:01:001:0065, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Також згідно з договором дарування 18/25 часток домоволодіння від 07 липня 2015 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дарунок (безоплатно) належні дарувальниці на праві приватної власності 18/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .
Рішенням 9 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради від 30 серпня 2017 року «Про передачу у власність земельної ділянки» передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,04 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 .
Встановлено, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2007 року затверджено мирову угоду між сторонами у справі №2-964/2007 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, згідно з якою: за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/3 огорожі та 18/25 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_4 визнано право власності на 5/25 частин домоволодіння та 1/3 огорожі по АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_5 визнано право власності на 2/25 частин домоволодіння та 1/3 огорожі по АДРЕСА_1 . 
Встановлено, що рішенням 9 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради від                   30 серпня 2007 року «Про затвердження схеми розподілу земельної ділянки» затверджено схему розподілу земельної ділянки ОСОБА_3 у АДРЕСА_2 площею 0,04 га; ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у АДРЕСА_1 площею по 0,04 га та 0,01 га, відповідно за їх власною згодою. 
Згідно схеми розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_3 , яка підписана сільським головою та землевпорядником сільської ради, позначено: №1 - 2/25 частин ОСОБА_5 , №2 - 5/25 частин ОСОБА_4 ; №3 - 18/25 частин ОСОБА_3 та №4 - доріжка загального користування ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , ширина якої становить 1,5 м.
Судом першої інстанції встановлено, що Віто-Поштова сільська рада вказаним рішенням закріпила порядок користування земельною ділянкою, який існував з 1996 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Спадкоємцем майна став її син ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_1 .
На протязі багатьох років між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а в подальшому ОСОБА_2 виникали конфлікти щодо порядку користування земельною ділянкою.
Судом першої інстанції встановлено, що доступ до земельної ділянки ОСОБА_2 можливий лише через земельну ділянку ОСОБА_1 , яка знаходиться у його користуванні. 
У 2013 році ОСОБА_1 самовільно встановив огорожу - сітку, внаслідок чого нормальний доступ до земельної ділянки ОСОБА_2 став неможливим.
28 квітня 2015 року за заявою ОСОБА_3 земельною комісією Віто-Поштової сільської ради встановлено, що за адресою:  АДРЕСА_1 погоджена схема розмежування земель між ОСОБА_3 та сусідом ОСОБА_1   не співпадає із встановленими парканами.
По справі встановлено, що з метою  встановлення чи відповідає фактичний порядок користування земельною ділянкою, що позначена на схемі №4 (доріжка загального користування) порядку, який затверджений рішенням Віто-Поштової сільської ради від                   30 серпня 2007 року «Про затвердження схеми розподілу земельної ділянки», в тому числі, що стосується ширини доріжки, судом першої інстанції було призначено судову земельно-технічну експертизу.        
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення земельно - технічної експертизи №3188/18-41 від 22 серпня 2018 року, складеного експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, фактична ширина доріжки в натурі (на місцевості), у разі дотримання вимог п. 3.25* ДБН 360-92** в частині відстані 1,0 м від найбільш виступної конструкції стіни для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту, не відповідає ширині цієї доріжки згідно із схемою розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_3 , затвердженою рішенням Віто-Поштовою сільською радою від                    30 серпня 2007 року «Про затвердження схеми розподілу земельної ділянки», на якій вказана доріжка, позначена цифрою 4. 
В тому ж випадку, якщо фактична ширина доріжки в натурі ( на місцевості) буде 1,5 м, то в даному випадку не будуть дотримані вимоги п. 3.25* ДБН 360-92* в частині відстані      1,0 м від найбільш виступної конструкції стіни для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту. 
Також фактичне розташування будівель і споруд по АДРЕСА_3 не відповідає розташуванню цих будівель і споруд на схемі розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_3 , затвердженій рішенням Віто-Поштової сільської ради від 30 серпня 2007 року, дана схема складена без масштабу, на схемі не відображені проміри між будівлями та спорудами, крім ширини доріжки та відстані від межі суміжної земельної ділянки. 
Тобто, вказана схема не відображає дійсного розташування будівель і споруд в натурі (на місцевості), у зв`язку з чим ця схема не може бути підставою для розподілу земельної ділянки між власниками будівель і споруд, які розташовані на цій земельній ділянці                (а.с.86-93, т.2).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та приведення земельної ділянки у попередній стан, суд першої інстанції, виходив із того, що схема сільської ради підтверджує порядок користування земельною ділянкою, який склався між сторонами по справі та попередніми власниками на протязі багатьох років, що закріплено рішенням Віто-Поштової сільської ради та враховано складну конфігурацію земельної ділянки і наявність щільної забудови. Незважаючи на наявність або відсутність схем щодо порядкукористування земельної ділянки між сторонами, ОСОБА_2 має право на доступ до своєї земельної ділянки та будинку. Висновком експертизи підтверджено, що фактичного проходу до земельної ділянки ОСОБА_2 не має, зважаючи на місце розташування огорожі. За таких обставин, суд першої інстанції  дійшов висновку, що встановлення відповідачем огорожі порушує право ОСОБА_2 на вільне володіння і користування належною їй земельною ділянкою та порушує доступ до неї.
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право  кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
У пункті 7 постанови Пленум Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що схема розподілу земельної ділянки поАДРЕСА_3 , не підтверджується рішенням Віто-Поштової сільської ради від 30 серпня 2007 року «Про затвердження схеми розподілу земельної ділянки», з якого не вбачається, що частина земельної ділянки будинку знаходиться у спільному користування сторін.
Натомість, із вказаного  рішення Віто-Поштової сільської ради від 30 серпня 2007 року про затвердження схеми розподілу земельної ділянки між співвласниками будинку вбачається, що земельна ділянка розподілена шляхом виділення кожному із власників відокремленої частини земельної ділянки, без зазначення у їх спільному користуванні будь-якої частини цієї ділянки.
Тому схема розподілу земельної ділянки, на якій позначено ділянку загального користування (доріжка) суперечить вказаному вище рішенню сільської ради.
Оскільки позивач у суді не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, то у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення позову.      
Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України на наведене уваги не звернув, вказаних вище обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не з`ясував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідач ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 1 653 грн 60 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_2 , то понесені відповідачем витрати підлягають стягненню з позивача на його користь у розмірі 1 653 грн 60 коп.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.
У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 653 грн 60 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді