П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/2191/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Блонський В.К.  
                Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.
  
20 січня 2020 року                                                                                                                  м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Охрімчук І.Г. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року (рішення ухвалено 30.09.2019р.  у м.Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Самчинецької сільської ради про визнання незаконним, скасування рішення та  зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
 Позивач звернулась в Хмельницький окружний адміністративний суд з позовною заявою до відповідача,   в якій просить:
- визнати незаконним та скасувати рішення №2 засідання 25-ї сесії Самчинецької сільської VІІ від 21.02.2019 року, в частині відмови у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з земель нерозподілених часток (паїв);
- зобов`язати Самчинецьку сільську раду Старокостянтинівського району VІІ скликання повторно розглянути питання про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з земель нерозподілених часток (паїв).
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що рішенням Самчинецької сільської ради народних депутатів Старокостянтинівського району від 10.06.1995 року колективному сільськогосподарському підприємству ім.Чапаєва передано у колективну власність, для ведення сільськогосподарського виробництва 1464.1 га землі та видано державний акт серії ХМ №022. В подальшому Старокостянтинівської РДА, на підставі рішення зборів КСП ім.Чапаєва, членам КСП видано сертифікати на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім.Чапаєва на території Самчинецької сільської ради, розміром 3.00 в умовних кадастрових гектари, отримали такі сертифікати і члени сім`ї позивача.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Самчинецької сільської ради про визнання незаконним, скасування рішення та   зобов`язання вчинити дії, - відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі зазначає, що оскільки вона є спадкоємцем ОСОБА_2 , до неї перейшли всі права та обов`язки, які належали її спадкодавцю та оскільки належний ОСОБА_2 сертифікат не був задоволений у повному розмірі, тому вона звернулася до відповідача з заявою про надання дозволу на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки з земель нерозподілених часток (паїв) колишнього КСП ім. Чапаєва у розмірі до повного задоволення права на земельну частку (пай). Рішенням Самчинецької сільської ради від 21 лютого 2019 року за №2 їй відмовлено у задоволенні клопотання. Підставою відмови слугувало те, громадянка ОСОБА_1 є спадкоємцем громадянина ОСОБА_2 , який скористався правом на отримання земельної ділянки відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) та відсутність генеральних планів населених пунктів Самчинецької сільської ради. Позивач вважає, що таке рішення порушує її права, оскільки їй не було надано можливості реалізувати своє законне право як спадкоємця після смерті ОСОБА_2 на реалізацію сертифікату до повного його задоволення та їй передано у приватну власність земельну ділянку неналежної площі.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи  апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав Сертифікат на право на земельну частку (пай), відповідно до якого йому належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім.Чапаєва на території Самчинецької сільської ради, розміром 3.00 умовних кадастрових гектари.
Розпорядженням Старокостянтинівської районної державної адміністрації від 24.11.2005 року за № 317/2005-р затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 1,3480 га.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.01.2018 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дочка ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки, яка розташована на території Самчинецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області. Землю передано для ведення особистого селянського господарства 1,3480 га, яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХМ №028086 виданого Старокостянтинівською РДА 19.01.2006 року на підставі розпорядження Старокостянтинівської РДА від 24.11.2005 року за №317/2005-р, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 967511268242, кадастровий номер 6824287300:03:004:0032.
Позивач, як спадкоємець і власник зазначеної земельної ділянки (площа 1,3480 га), вважаючи, що має право на збільшення земельної ділянки в межах норм установлених статтею 121 ЗК України, звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з земель нерозподілених часток (паїв) у розмірі до повного задоволення права на земельну частку (пай) визначеного сертифікатом.
Рішенням Самчинецької сільської ради Старокостянтинівського району від 21 лютого 2019 року №2 позивачу відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки відповідно до норм Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власником земельних часток (паїв)", позивач є спадкоємцем громадянина ОСОБА_2 , який скористався правом на отримання земельної ділянки відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) та відсутність генеральних планів населених пунктів Самчинецької сільської ради.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як спадкоємець відповідного розміру земельної длілянки не є спадкоємцем права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.
Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким у позові відмовлено, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною другою статті 19 Конституції України декларовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Пунктами 5-6 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року №720/95 передбачено, що  видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.
Отже, після виділення в натурі земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на землю, право на земельну частку (пай), як реалізоване - зникає.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 року №899-IV (далі - Закон №899-IV) право на земельну частку (пай) мають, зокрема, громадяни-спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.
Нормами  статті 2 Закону №899-IV визначено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є, зокрема, свідоцтво про право на спадщину.
Статтею 3 Закону №899-IV встановлено, що особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).
Відповідно до статті 11 Закону №899-IV встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Таким чином зазначений Закон №899-IV визначає порядок виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, особам, чиє право на землю посвідчено відповідними документами.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.01.2018 року, що зареєстровано в реєстрі за №1-135, є спадкоємцем земельної ділянки площею 1,3480 га, яка розташована на території Самчинецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області. 
Земля передана для ведення особистого селянського господарства померлому ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХМ №028086 виданого Старокостянтинівською РДА 19.01.2006 року на підставі розпорядження Старокостянтинівської РДА від 24.11.2005 року за №317/2005-р, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 967511268242, кадастровий номер 6824287300:03:004:0032. Загальна площа земель, всього - 1,3480 га., у тому числі за земельними угіддями рілля 1,3480 га. (а.с.10).
Суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач ні в позовній заяві не зазначила, ні матеріалами справи не довела, що є спадкоємцем саме права на земельну частку (пай), в розмірі визначеному сертифікатом, який би, можливо, як нереалізований у повній мірі давав би їй право на виготовлення технічної документації. Позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження володіння таким сертифікатом, та, що в обґрунтування свого звернення такий сертифікат надавався нею до Самчинецької сільської ради.
Не наведено зазначених доказів позивачем і в апеляційній скарзі як апелянтом.
Статтею 1216 Цивільного кодексу України, регламентовано, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Таким чином позивач - власник успадкованої земельної ділянки, не може вважатись власником сертифікату на право на земельну частку (пай), оскільки, відповідно до змісту свідоцтва про право на спадщину за заповітом, таке право не успадковано, а тому сільською радою не могла бути надана згода на виготовлення технічної документації на земельну ділянку для виділення її в натурі, оскільки у позивача немає жодного з документів, визначених Законом №899-IV, що посвідчують право на земельну частку (пай). Згода сільської ради можлива тільки за наявності невикористаного сертифікату на право на земельну частку (пай) та відповідних доказів, що він не використаний в повному обсязі.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивач помилково вважає себе власником сертифікату на право на земельну частку (пай).
При цьому, колегія суддів зазначає, що визнання в заяві позовних вимог сільською радою за підписом сільського голови не спростовує прийнятого колегіального рішення №2 засідання 25-ї сесії сільської ради УП скликання від 21.02.2019 року (а.с.7) та не впливає на суть оскарженого судового рішення.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі  20 січня 2020 року.

          
Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Смілянець Е. С.    Охрімчук І.Г.