ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       16 січня 2020 року                м. Чернівці                Справа № 722/1535/18

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І., 
секретар: Тодоряк Г.Д.,
позивач: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Побережної О.Д., дата виготовлення повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:
       У листопаді 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з останнього на свою користь кредитну заборгованість станом на 16.10.2018 року в сумі 14 321,50 грн, яка складається з наступного: 3 124,74 грн. - заборгованість за кредитом; 1739,15 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8 023,18 грн - заборгованість за пенею, а також штрафи: 500,00 грн - фіксована частина, 658,17 грн - процентна складова (а.с.39-48).
Позов мотивований тим, що 14.08.2015 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н (підписано заяву), згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Оскільки ОСОБА_1 , як позичальник, не виконав належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, внаслідок чого у нього перед банком утворилася заборгованість, яку банк просив стягнути.
Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 

Провадження №22-ц/822/109/2020                Категорія 27

2019 року позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість по кредитному договору №б/н від 14.08.2015 року в сумі 3 124,74 грн (тіло кредиту).
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.
Суд задовольняючи позовні вимоги частково вказав, що у заяві позичальника від 14.08.2015 року процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Крім того, вказав, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме наявні в додатку до позову витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до них.
Одночасно суд вказав, що фактично отримані кредитні кошти мають бути повернуті банку.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитом та задовольнити відповідну позовну вимогу. 
В обґрунтування вказано на те, що суд вирішив справу не маючи жодних доказів проти вимог позивача, пославшись лише на практику ВС. Відповідач не заперечував факт використання банком саме тих умов та правил надання банківських послуг, що долучені до позовної заяви, отже їх відхилення судом з посиланням на постанову ВП ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17 є помилковим. Відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про відсутність його згоди на відповідне унормування договірних правовідносин між сторонами. 
Відповідно до висновку ВС від 28.03.2019 у справі №428/2873/17 не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не є підставою для визнання договору неукладеним. Згідно висновку ВС від 08.07.2019 у справі №923/760/18 договір приєднання не потребує підпису особи під публічно розміщеними умовами. Встановивши факт одержання кредитних коштів, суд не мав підстав для відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування ними, що ставить під загрозу функціонування банківської системи в державі.
Посилаючись на вимоги ст.1054, ч.1 ст.1048 ЦК України просить апеляційну скаргу задовольнити.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви предметом позову є вимоги про стягнення 14 321,50 грн. За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону відповідає.
При розгляді справи встановлено, що 14.08.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.6).
В заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді.
При цьому анкета-заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей про розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначено про види відповідальності (штрафи, пеня) за порушення умов кредитування.
Відповідно до витягу з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» базова процентна ставка в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості, становить 3,0 % в місяць (нараховується на залишок заборгованості) (а.с.7).
З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредитну картку № НОМЕР_1 терміном дії 03/19 (а.с.46).
До кредитного договору банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку - Архів Умов та правил надання банківських послуг з веб-сайту https://privatbank.ua/terms/ (а.с.8-22).
Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.
Згідно з п.2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг у разі невиконання зобов`язань за договором, в разі не виконання обов`язків за договором на вимогу банку позичальник зобов`язується виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.
Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в визначені банком терміни.
Згідно з п.1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк.
Банк зазначає, що відповідач, одержавши кредитні кошти, не виконав належним чином своїх зобов`язань по їх поверненню та сплаті визначених умовами кредитного договору платежів відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, внаслідок чого в нього перед банком виникла заборгованість в сумі 14 321,50 грн, яка складається з наступного: 3 124,74 грн. - заборгованість за кредитом; 1739,15 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8 023,18 грн - заборгованість за пенею, а також штрафи: 500,00 грн - фіксована частина, 658,17 грн - процентна складова.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин 1-2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на положення ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві про одержання кредиту від 14.08.2015 року, підписаній сторонами справи, відсутні умови договору про визначення розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з позичальника крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) також нараховані за умовами договору відсотки, пеню та штрафи за несвоєчасну сплату коштів по договору.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на веб-сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємну частину договору.
Однак, у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків у визначених позивачем порядку та розмірі, сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, висновки про що також містяться у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Апеляційний суд також враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2015 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2019 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Апеляційний суд зазначає, що доводи апелянта про помилковість посилання суду першої інстанції на висновок ВП ВС у постанові від 03.07.2019 року у справі 342/180/17, оскільки такий був зроблений в конкретній справі, є безпідставним, так як у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Колегія суддів враховує, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, який міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 14.08.2015 року шляхом підписання заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму договору.
З цих підстав апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді оплату відсотків з нарахуванням у порядку, визначеному позивачем, отже відповідні позовні вимоги є необґрунтованими, про що вірно вказав суд першої інстанції.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією ВС у постанові від 04.09.2019 у справі №382/1131/18.
Далі, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. 
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного Закону споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.
Не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що згідно висновку ВС від 28.03.2019 у справі №428/2873/17 не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не є підставою для визнання договору неукладеним, адже у даній справі предметом спору є вимоги про стягнення кредитної заборгованості, а не про встановлення факту укладення того чи іншого договору.
Апеляційний суд оцінює критично доводи скаржника про те, що згідно висновку ВС від 08.07.2019 у справі №923/760/18 договір приєднання не потребує підпису особи під публічно розміщеними умовами, адже з обставин даної цивільної справи вбачається, що банк не довів існування правовідносин між сторонами саме на умовах, які він надав в обґрунтування своїх вимоги, у тому числі, у зв`язку з їх мінливістю, що встановлено судом, отже стверджувати про стабільність тих умов надання банківських послуг, які існують у момент укладення договору та його підписання сторонами, підстав не має.
Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що, встановивши факт одержання кредитних коштів, суд не мав підстав для відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування ними, що ставить під загрозу функціонування банківської системи в державі, адже для задоволення позовних вимог банку про стягнення відсотків за користування кредитним коштами суду необхідно визначити умови їх нарахування та сплати, що в даному випадку неможливо, так як банк не довів застосовність наданих положень умов кредитування саме до договору сторін від 14.08.2015 у зв`язку з їх мінливістю.
Не можна погодитися з доводами скаржника про те, що суд порушив положення про оплатність договору, чим поставив під загрозу існування банківської системи, адже оплата надання кредитних коштів (сплата процентів) має врегульовуватись змістом відповідного договору, який за обставин цієї справи встановлений бути не може, оскільки банк не довів, що саме надані ним умови кредитування були погоджені відповідачем у момент оформлення договірних правовідносин.
Крім того, з дослідженого судом апеляційної інстанції розрахунку заборгованості, а саме з графи «Витрати клієнтом кредитних коштів», вбачається, що за період з 26.09.2015 року по 16.10.2018 року відповідачем витрачено кредитних коштів на загальну суму 7 436,41 грн, а з графи «Сума внесених клієнтом коштів на погашення заборгованості» вбачається, що загальна сума повернутих кредитних коштів складає 5 562,10 грн, отже різниця між отриманими та повернутими коштами становить 1 874,31 грн (а.с.44-45). 
Однак, судом першої інстанції стягнуто 3 124,74 грн і в цій частині зазначене рішення суду сторонами не оскаржено, що за принципом диспозитивності цивільного процесу, зокрема й апеляційного провадження, позбавляє суд апеляційної інстанції його змінювати.
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку визначеному п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/
Судді - підписи /Н.К. Височанська, А.І. Владичан/