ф
ПОСТАНОВА
Іменем України

20 лютого 2020 року 
Київ
справа №826/19516/14
адміністративне провадження №К/9901/26991/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., за участі секретаря судового засідання Титенко М.П., представника  відповідача -  Диба Ю.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на постанову   Київського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2016 року (колегія у складі суддів: Хрімлі О.Г., Коротких А.Ю., Літвіної Н.М.)  у справі № 826/19516/14 за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Інвест Фонд» до Головного управління ДПС у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Інвест Фонд»  (надалі позивач, Товариство) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі відповідач, податковий орган) про визнання протиправним  та скасування податкового повідомлення-рішення, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток фінансових установ. 
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що висновки податкового органу є необґрунтованими та не відповідають вимогам законодавства України.
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 24 липня 2015 року в задоволені позову відмовив.
Приймаючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що податковим органом, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність прийнятого рішення.
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 14 січня 2016 року скасував постанову суду першої інстанції та ухвалив нову, якою адміністративний позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 25 листопада 2014 року № 0000192202.
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та засновані на нормах права. 
Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, податковий орган подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
Відзив на касаційну скаргу не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.
Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги.

Як встановлено судом, згідно даних  ЄДРПОУ, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Інвест Фонд» (36643920) припинено.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідно до плану-графіку проведення планових перевірок суб`єктів господарювання, податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 1 липня 2011 року по 31 грудня 2013 року, за результатами якої складено акт № 545/1/26-50-22-02-36643920 від 10 листопада 2014 року. 
Висновками акта встановлено порушення:
- підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 135.5.14, 135.5.15 пункту 135.5 статті 135, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 141.1 статті 141 Податкового кодексу України, в наслідок чого занижено податок на прибуток на суму 20 053 855 грн; 
- вимог Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом ДПА України № 1020 від 24 грудня 2010 року, а саме: при заповненні довідки за формою № 1-ДФ позивачем не у повній мірі відображено виплати фізичним особам.
На підставі висновків акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 0000192202 від 25 листопада 2014 року, яким позивачу донараховано суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств у сумі 25   067   319 грн, в тому числі за основним платежем 20 053 855 грн та за штрафними санкціями 5 013 464,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій встановили, що між позивачем (кредитодавець) та ТОВ «Топаз ЛТД» (позичальник) укладено договори фінансового кредиту № 4Б-К від 22 квітня 2013 року, № 5Б-К від 22 квітня 2013 року та № 6Б-К від 22 квітня 2013 року, за умовами яких кредитодавець надав позичальнику у тимчасове користування на умовах зворотності, строковості, платності та цільового використання кредитні ресурси у вигляді грошових коштів у межах суми кредитного ліміту із щоквартальним нарахуванням відсотків за користування кредитними ресурсами у розмірі 25,5 % річних.
На підставі даних договорів позивач до складу доходу включив нараховані відсотки у сумі 17 360 853,00 грн.
Проте, як встановлено податковим органом, сума отриманих відсотків за договорами про надання фінансового кредиту складає 23 241 317,00 грн, внаслідок чого, на думку відповідача, позивачем занижено дохід, який відображений у декларації за 2013 рік. 
За приписами пункту 137.8 статті 137 Податкового кодексу України (тут та надалі нормативно-правові акти в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин), датою отримання доходів платника податку від проведення кредитно-депозитних операцій є дата визнання процентів (комісійних та інших платежів, пов`язаних зі створенням або придбанням кредитів, вкладів (депозитів), визначена згідно з правилами бухгалтерського обліку.
Відповідно до пункту 20 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 290 від 29 листопада 1999 року, дохід, який виникає в результаті використання активів підприємства іншими сторонами, визнається у вигляді процентів, роялті та дивідендів, якщо: імовірне надходження економічних вигод, пов`язаних з такою операцією; дохід може бути достовірно оцінений. 
Такий дохід має визнаватися у такому порядку: проценти визнаються у тому звітному періоді, до якого вони належать, виходячи з бази їх нарахування та строку користування відповідними активами; роялті визнаються за принципом нарахування згідно з економічним змістом відповідної угоди; дивіденди визнаються у періоді прийняття рішення про їх виплату.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем  23 241 317,00 грн отримано відсотки за договорами про надання фінансового кредиту саме у звітному 2013 році. В акті перевірки чітко зазначено період отримання коштів з зазначеннями реквізитів платіжних доручень, на підставі яких перераховано кошти. Натомість суд апеляційної інстанції,  переоцінюючи надані докази прийшов до протилежного висновку без зазначення мотивів та доказів.

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач проводив операції із залученням депозитів під відсотки від фізичних осіб, з якими укладено ряд договорів, на підставі ліцензій серії АВ № 020890 від 11 травня 2010 року та серії АВ № 614825 від 14 травня 2013 року на провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, які видані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
Податковий орган та суд першої інстанції зазначили, що Товариство має ліцензію лише на провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, отже позивачем укладено договори про залучення коштів до небанківської фінансової установи на умовах вкладу без відповідного дозволу та безпідставно віднесено до складу витрат сплачені фізичним особам відсотки.

Суд апеляційної інстанції, зазначив, що наявна у позивача ліцензія на провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів серії АВ № 614825 охоплює також і залучення коштів від фізичних та юридичних осіб, відтак витрати у вигляді нарахованих процентів за депозитними договорами позивачем сформовані правильно.
Крім того, що у матеріалах справи наявна копія акта планової виїзної комплексної перевірки Товариства № 36/15 ФП від 18 лютого 2014 року, яка  проведена Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Перевірка проводилася з питань дотримання вимог чинного законодавства у сфері надання фінансових послуг за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року. За результатами проведеної перевірки порушень не встановлено.  (том 1 арк. с. 79-86).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем лише нараховувались проценти, але не виплачувались, оскільки договорами їх виплата передбачена одночасно з поверненням депозиту.

Підпунктом 138.1. ст. 138 ПК України визначено, що витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Підпунктом 139.1.9. ст. 139 ПК України встановлено, що не включаються до складу витрат витрати, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Відповідно до п.п.141.1 ст. 141 ПК України, - до складу витрат включаються будь-які витрати, пов`язані з нарахуванням процентів за борговими зобов`язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв`язку з провадженням господарської діяльності платника податку.
Відтак, системний аналіз наведених приписів, дає підстави для висновку, що до складу витрат відносять лише ті витрати, які фактично здійснені, що підтверджується належними первинними документами.  Не відносяться до складу витрат проценти за борговими зобов`язаннями, які нараховано, але не сплачено. Відсутність фактичної виплати 
  Також суд першої інстанції зазначив про порушення позивачем правил відображення відомостей, зазначених у довідці за формою №1-ДФ, а саме відображення не у повній мірі виплати фізичним особам при заповненні довідки за формою №1-ДФ, оскільки не відображено суми коштів у вигляді процентів, нарахованих за договорами про залучення вкладу від юридичних та фізичних осіб, або інших доходів.
Разом з тим, зазначені висновки акту перевірки є лише фактами, які зафіксовані посадовими особами, та які не вплинули на визначення податку на прибуток фінансових установ спірним податковим повідомленням-рішенням. 
Жодних негативних наслідків для позивача, крім як зазначення в акті перевірки, немає. Висновки акту перевірки не підлягають взагалі оскарженню.
На підставі викладеного, доводи касаційної скарги дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, та помилково скасовано рішення суду першої інстанції, висновки якого про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильними. Натомість рішення суду першої інстанції змінюється  Верховним Судом в мотивувальній частині зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.  
Керуючись ст. ст.   341,   349,   351 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві  задовольнити частково.
2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2016 року у справі № 826/19516/14 скасувати.
3. Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 24 липня 2015 змінити в мотивувальній частині. 
4. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 24 липня 2015 р. залишити без змін.
           5. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко
І.А. Васильєва 
 С.С. Пасічник ,
Судді Верховного Суду