ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3610/20 Справа № 191/3099/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1  до товариства з обмеженою відповідальністю “Дніпропетровськгаз збут” про захист прав споживача у вигляді скасування нарахування боргу, –

в с т а н о в и л а:

       У серпні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ТОВ “Дніпропетровськгаз збут” про захист прав споживача у вигляді скасування нарахування боргу, згодом виклав позовну заяву в уточненій редакції (а.с.12). 
       Вказував, що 01 березня 2019 року йому стало відомо про те, що відповідач незаконно, безпідставно нарахував йому заборгованість за надання послуг газопостачання в розмірі 327,27 грн. На даний час сторони не оспорюють наявність між ними укладеного договору про постачання газу і визнання необхідності його виконання обома сторонами. 
       Зазначав, що вважає свої права порушеними з огляду на те, що відповідач безпідставно вигадав і зазначив в його інформаційному кабінеті вказану заборгованість, оскільки ним своєчасно сплачено за фактично спожитий газ, зважаючи на показники лічильника в кінці певного місяця, виходячи із кількості спожитих кубічних метрів газу.
       Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд:
       - скасувати протиправне нарахування йому заборгованості в розмірі 327,27 грн.;
       - вирішити питання про відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої незаконними, протиправними діями відповідача, в розмірі не менше 1 000 грн.
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог       ОСОБА_1   відмовлено. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував наступного:
       - відповідач безпідставно вигадав і зазначив в інформаційному кабінеті позивача заборгованість, проте позивач сплачує за фактично спожитий газ;
       - судом не враховано, що в позові йшла мова про адресу житла, власником якого є позивач, а саме: АДРЕСА_1 , позивач є належним.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повному обсязі не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з наданої суду копії свідоцтва про право на спадщину від 02 березня 2012 року власником квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на якого відкритий особовий рахунок.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, у даному випадку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який звернувся до суду з позовом, є сином споживача і не є належним позивачем у справі. Крім того, нарахування заборгованості за природний газ жодним чином прав споживача не порушує, а заперечення проти такого нарахування повинні враховуватися судом у разі звернення постачальника природного газу до суду з позовом про стягнення зі споживача такої заборгованості, тому суд не вважав встановленою наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.
       Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав відмови в позові в повному обсязі, з огляду на наступне.
       Згідно до положень статей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
       ЦПК України не передбачає можливості заміни позивача за ініціативою суду.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 02 березня 2012 року (а.с.37,38) є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відтак, зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є власником домоволодіння та зареєстрований за іншою адресою, він не є належним позивачем у справі. 
       Наведеним спростовано посилання апелянта на те, що судом не враховано, що в позові йшла мова про адресу житла, власником якого є позивач, а саме: АДРЕСА_1 .
       Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки позивач не є власником спірного домоволодіння, у нього відсутні правові підстави для звернення до суду зі вказаними позовними вимогами. 
       Однак, судова колегія наголошує, що розгляд вимог неналежного позивача по суті за необґрунтованістю є безпідставним, оскільки позивач у справі є неналежним, що є самостійною підставою для відмови в позові. 
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.
       Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Повний текст постанови складено 19 лютого 2020 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.