ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року	Львів	Справа № 500/1279/19 пров. № 857/12410/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                            Обрізко І.М., 
суддів                                                                                Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,
за участю секретаря судового засідання                              Лутчин А.М.,          

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Тернопільської митниці ДФС на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року, прийняте суддею Шульгач М.П. о 12 годині 58 хвилині у місті Тернополі, повний текст складений 15.10.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення,- 

                                                          встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Тернопільської митниці ДФС (надалі – Тернопільська митниця ДФС, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів UA 403000/2019/000655/2 від 02 травня 2019 року винесене Тернопільською митницею ДФС.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року задоволено адміністративний позов.
Задовольняючи позов, суд провів аналіз норм Митного кодексу України та виходячи із обставин справи зробив висновок про відсутність у митного органу обґрунтування скоригованої митної вартості транспортного засобу до 20900 євро. Разом з тим, виходячи із наданих позивачем документів, вартість обрахована та заявлена декларантом згідно договору купівлі – продажу автомобіля за ціною 15921,15 Швейцарських франків, що й підтверджено матеріалами справи.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Тернопільська митниця ДФС подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права. 
В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що судом не враховано, що коли рахунок сплачено за транспортний засіб, то декларант в обов`язковому порядку зобов`язаний надати банківські платіжні документи, що стосуються оціненого товару чи інші платіжні документи, які містять відомості щодо вартості таких товарів. Позивачем подано лише рахунок – фактуру (інвойс).
Також, з огляду на те, що у наданих до митного оформлення документах були розбіжності, а позивачем не надано повного пакету документів, то було розпочату процедуру консультацій.
На вимогу митниці, декларантом було подано ряд документів, якими сумніви розсіяно не було.
Надане платіжне доручення без вказівки у ньому на рахунок – фактуру (інвойс), не є доказом, достатнім для доведення митної вартості транспортного засобу.
Тому заявлена митна вартість не мала бути визначена за основним методом та використано митним органом інформацію з програмно – інформаційних комплексів Єдиної автоматизованої інформаційної системи ДФС.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено, що 21.03.2019 року позивач придбав автомобіль марки BMW, модель X3, номер кузова НОМЕР_1 , рік випуску 2015, вартість 15921.15 Швейцарських франків, згідно з рахунком-фактурою (інвойс).
19.04.2019 року представником позивача декларантом СМП «РАЙВЕСТ» для здійснення митного оформлення даного транспортного засобу відповідачу подано в електронній формі митну декларацію UA403030.2019.007809 на ввезений транспортний засіб, згідно якої заявлено його митну вартість в розмірі 15921.15 Швейцарських франків. Митну вартість транспортного засобу визначено за ціною договору.
До вказаної митної декларації декларантом долучено наступні документи: рахунок-фактуру (інвойс) (Comemercial invoice) 154452 від 21.03.2019 року, декларацію про походження товару (Declaration of origin) 557.297.625 від 08.04.2019 року, акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу (у випадках митного огляду, що здійснюється при виконанні UА20903/2019/23845 09.04.2019 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу 557.297.625 08.04.2019 року, внутрішній договір контракт доручення ННТ 574198 від 05.04.2019 року, договір про надання послуг митного брокера б/н від 25.03.2019 року, паспорт громадянина України з відміткою про реєстрацію місця проживання в Україні НОМЕР_2 19.09.2000, паспорт громадянина України з відміткою про реєстрацію місця проживання в Україні НОМЕР_3 19.09.2007 року, платіжне доручення, що підтверджує сплату митних та інших платежів 0.0.1318657649.1 08.04.2019 року, паспортний документ НОМЕР_4 від 28.04.2017 року.
Відповідач, за результатами розгляду поданої уповноваженою особою декларанта митної декларації UА403030/2019/007809 та доданих до неї документів, відмовив у  митному оформленні транспортного засобу за заявленою митною вартістю у зв`язку з неподанням повного пакету документів для підтвердження заявленої митної вартості. Відмову у митному оформленні транспортного засобу відповідач оформив карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні товарів за № UA403030/2019/00425.
У зв`язку з наведеним, відповідач здійснив коригування митної вартості транспортного засобу та виніс рішення про коригування митної вартості товарів за № UA403000/2019/000655/2 від 02.05.2019 року, яким визначив митну вартість імпортованого автомобіля за резервним 6 методом у розмірі 23790,48 Швейцарських франків.
При цьому вказавши у рішенні, що митна вартість імпортованого товару не може бути визнана у зв`язку з тим, що в документах, поданих до митного оформлення наявні розбіжності, зокрема: у банківському платіжному документі в графі призначення платежу відсутнє посилання на номер фактури, що, у свою чергу, не дає можливості ідентифікувати такий документ з даною поставкою; КТЗ був придбаний та ввозився на митну територію України посередником, згідно довіреності, датованої 05.04.2019 року, проте купівля - продаж даного товару здійснена 21.03.2019 року,  тобто без законних на те підстав. У митного органу виникли сумніви щодо заявленої митної вартості даного товару у зв`язку з тим, що інформація яка міститься на загальнодоступних інтернет ресурсах вартість даного товару є значно вищою за заявлену декларантом. Відповідно митним органом розпочато процедуру консультації та направлено повідомлення про надання документів для підтвердження  заявленої митної вартості товару. На вимогу митного органу декларантом не було подано документів, що підтверджують заявлену митну вартість згідно ч.2 ст. 53 Митною кодексу України, а саме: платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, якщо здійснювалось страхування,   страхові документи та додаткових документів відповідно ч. 3 ст. 53 МК України висновок про вартісні характеристики підготовлений спеціалізованою експортною організацією. Другорядні методи не були застосовані через відсутність достатньої інформації про ціну угоди щодо ідентичних та подібних товарів. Метод на основі віднімання вартості не може бути використаний оскільки відсутня інформація про ціни ідентичних чи подібних (аналогічних) товарів,  що продаються на території України, а також про складові компоненти, що можуть бути виділені із ціни. Метод на основі додавання  вартості не може бути використаний оскільки відсутня інформація про вартість всіх витрат, що зараховуються до ціни товару. За результатом проведеної консультації з декларантом, відповідно до положень частини ч. 4 ст. 57 МК України, дійшли згоди про неможливість визначення митної вартості згідно з положеннями статей 59-63 МК України. Митна вартість товару визначена за резервним методом визначення митної вартості згідно ст.64 МК України. За основу для обрахунку митної вартості даного товару взято інформацію щодо вартості транспортного засобу обрахованого згідно АСАУР 105-2, 106-2 на рівні 20 900 євро, що на момент подання ЕМД становить 23 790,48 СНF.
Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до статті 49 МК України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).
Відповідно до статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (частина друга статті 53 МК України).
Як визначено у частині третій статті 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи відповідно до переліку, наведеному в даній нормі.
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 54 МК України на підставі якого відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товарів, орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій-четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Положеннями частин 2 та 3 статті 57 МК України визначено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Системний аналіз наведених правових норм свідчить, що основним методом визначення митної вартості товарів є перший метод (за ціною договору), але обов`язок доведення митної вартості товару лежить на позивачі. При цьому митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи.
Разом з тим, наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Такі сумніви є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
У зв`язку з вказаним саме на митний орган покладається обов`язок зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у достовірності цих відомостей.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності (частина 4 статті 57 Митного кодексу України).
Щодо процедури консультацій між митним органом та декларантом, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до ч.3 ст.53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи. Тобто Митний кодекс України встановлює обов`язковою письмову форму вимоги про надання додаткових документів.
При цьому витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Колегія суддів звертає увагу на те, що декларант не зобов`язаний (звільнений від обов`язку) доводити правильність заявленої ним митної вартості: його твердження про розмір митної вартості вважається правомірним, поки протилежне не буде доведено контролюючим органом. Водночас, неподання декларантом документів, перелічених у частині другій статті 53 МК України, саме собою не тягне для нього негативних правових наслідків та не може тягнути за собою відмову у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю та, як наслідок, коригування митної вартості товарів з тих підстав, коли контролюючий орган вважає, що таке неподання зумовило неповноту та/або недостовірність відомостей про митну вартість.
Зі змісту положень розділу ІІІ («Митна вартість товарів та методи її визначення») Митного кодексу України випливає, що в аспекті реалізації процедур із визначення митної вартості товарів основоположну роль відіграє принцип обґрунтованості. Так, зокрема, митний орган повинен дотримуватися вимог принципу обґрунтованості при: а) встановленні належного до застосування методу визначення митної вартості товарів; б) встановленні достатнього переліку документів для цілей визначення митної вартості товарів. Відповідно до положень пункту третього частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 жовтня 2019 року (справа № 140/231/19).
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що неподання декларантом запитуваних Митницею документів під час митного оформлення, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товарів за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості.
Митниця, приймаючи рішення про коригування митної вартості імпортованого позивачем автомобіля за резервним методом, не вказала, яким чином митна вартість автомобіля визначена саме в такому розмірі, які складові вплинули на формування такої вартості, не навела порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом, що свідчить про порушення відповідачем частини другої статті 55 МК України щодо обґрунтованості прийнятого рішення.
Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.06.2019 року у справі №803/337/17.
Колегія суддів звертає увагу на те, що оплата за товар підтверджена рахунком - фактурою (інвойсом) №154452 від 31.03.2019 року (а.с.9).
Верховний Суд у постанові від 08.10.2019 року у справі №803/776/17 дійшов до висновку про те, що рахунок - фактура є фактично розрахунково – платіжним документом, передбачає встановлення певних сум до оплати покупцеві за товар, що поставляється.
Покликання апелянта на те, що надане позивачем  платіжне доручення без вказівки у ньому на рахунок – фактуру (інвойс), не є доказом, достатнім для доведення митної вартості транспортного засобу не заслуговує на увагу суду з огляду на висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 20.02.2018  року за результатом розгляду справи №809/1884/16, згідно якого посилання відповідача на те, що сума, яка зазначена в рахунку-фактурі (інвойсі), не була підтверджена, є безпідставними, оскільки положення статті 53 Митного кодексу України не містять вимог щодо додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість товару.
З приводу зазначення у спірному рішенні про те, що позивачем не надано платіжних документів, щодо оцінюваного товару або інших платіжних та/або бухгалтерських документів, що підтверджують оплату за товар та містять реквізити, необхідні для ідентифікації  ввезеного товар, апеляційний суд враховує позицію Верховного Суду, викладено у постанові від 23 липня 2019 року у справі №1140/3242/18, де суд відхилив доводи митного органу про відсутність документів, що підтверджують оплату товару, як підставу виникнення сумнівів щодо митної вартості товару, оскільки у процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. Умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються та не можуть у зв`язку із цим бути підставою для відмови у визнанні митної вартості. Згідно з частиною сьомою статті 58 МК України платежі необов`язково повинні бути здійснені у вигляді переказу грошей (зокрема, але не виключно).
Апеляційний суд бере до уваги також позицію Верховного Суду, викладену у постанові  від 02.04.2019 року у справі  №809/784/16 щодо застосування митницею АСАУР, дані якої відповідач вважає підставою для винесення оскаржуваних рішень. Суд зазначив, що спрацювання системи є лише рекомендацією посадовій особі органу доходів і зборів більш детально проаналізувати умови зовнішньоекономічної операції, та не може бути безумовною підставою для відмови в оформленні товару за самостійно заявленою декларантом митною вартістю товарів.
З урахуванням зазначених вище обставин колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що позивачем подано до митниці повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості товару за основним методом, а відповідачем не доведено, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, та не надано доказів, які б підтверджували відсутність підстав для визначення митної вартості за першим методом.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що  контролюючий орган, визначаючи необхідним застосування одного із другорядних методів визначення митної вартості товарів, виходив виключно із аргументів, які при їх системному аналізі не можуть належним чином підтвердити обґрунтованість застосовуваного методу. Неправильний вибір необхідного до застосування методу визначення митної вартості товарів призвів до незаконності проведеного митним органом коригування митної вартості товарів. Як наслідок, митницею порушено вимоги принципу обґрунтованості при виконанні покладених на неї обов`язків.
За таких обставин, відповідачем не доведено наявності у митного органу обґрунтованих сумнівів щодо правильності визначеної декларантом митної вартості товару, а саме заявлення позивачем неповних та/або недостовірних відомостей про його митну вартість та відсутність у документах, поданих до митного оформлення, відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена, або підлягає сплаті за товари.
Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Тернопільською митницею ДФС, з урахуванням приписів ст. 53-55 МК України, було протиправно прийняте рішення про коригування митної вартості товарів UA 403000/2019/000655/2 від 02 травня 2019 року, відтак, таке підлягає до скасування.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                         постановив:

Апеляційну скаргу Тернопільської митниці ДФС залишити без задоволення, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 500/1279/19 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 18.02.2020 року.