Постанова 
Іменем  України
12 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 303/3050/16-ц
провадження № 61-10091св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 липня 2017 року у складі судді 
Заболотного А. М. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області 
від 19 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Готра Т. Ю., Собослоя Г. Г.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - 
ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя 
особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (далі - ВАТ «Електрон Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 115 000,00 доларів США, зі сплатою 12,0 % на рік, строком 
до 06 червня 2033 року. На забезпечення виконання указаного зобов`язання, того ж дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого був житловий будинок, розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 . Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 свого кредитного зобов`язання виникла заборгованість, у зв`язку із чим банк неодноразово звертався до суду з позовами про захист своїх прав. Так, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 березня 2011 року позов банку задоволено та стягнуто на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 292 541,72 грн. Крім того, заочним рішенням того ж суду від 07 травня 
2012 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 
від 06 червня 2008 року у розмірі 156 241,12 доларів США було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу його на прилюдних торгах. Разом з тим, банку стало відомо про те, що 
ОСОБА_2 було відчужено предмет іпотеки ОСОБА_1 Банк вважав, що остання у відповідності до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» набула статусу іпотекодавця, а тому має всі права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором. 
З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ПАТ «ВіЕс Банк» просило суд: звернути стягнення на домоволодіння до складу якого входять: житловий будинок, загальною площею 164,8 кв. м, житловою площею 
89,40 кв. м, крім того балкон 0,80 кв. м, лоджія 7,00 кв. м, підвал 67,60 кв. м, споруди літери «1-2», що знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом продажу іпотечного майна банком від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності на день проведення продажу для задоволення вимог банку у розмірі 156 241,12 доларів США (3 951 622,82 грн); надати право на управління предметом іпотеки та виселити ОСОБА_1 та інших мешканців із вказаного житлового будинку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 липня 2017 року позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено.
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 , у розмірі 156 241,12 доларів США 
(3 951 622,82 грн), що складається із: 113 468,00 доларів США 
(2 866 153,12 грн) - заборгованість за кредитом; 33 925,86 доларів США 
(856 952,70 грн) - відсотки; 8 847,26 доларів США (223 478,00 грн) - пеня; 
5 039,00 грн - витрати на претензійно-позовну роботу, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: домоволодіння, загальною площею 164,80 кв. м, житловою площею 89,40 кв. м, крім того балкон 0,80 кв. м, лоджія 7,00 кв. м, підвал 67,60 кв. м, споруди латери «1-2», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2011 року шляхом визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», зокрема, на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно з договором купівлі-продажу за початковою ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але не менше за вартість визначену в іпотечному договорі, тобто 800 910,00 грн.
Закріплено за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя, щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем, до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно 
від організаційної форми та підпорядкування з питань пов`язаних з замовленням, посвідченням отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв`язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв`язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 
(в тому числі, але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо); підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися, і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та договором іпотеки; інші права необхідні для здійснення належного управління майном.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що взятих на себе зобов`язань за договором позики боржник належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, а тому є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки предмет іпотеки був відчуженій іншій особі, тому на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку» новий власник цього майна набув статус іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 липня 
2017 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про те, що до відповідача перейшли обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки від 06 червня 
2008 року, укладеним між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та попереднім власником цього майна ОСОБА_2 , а тому на спірні правовідносини поширюються положення статті 23 Закону України «Про іпотеку».
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та відмовити у задоволенні позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі. Витребувано з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області зазначену цивільну справу. Зупинено виконання заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 липня 2017 року.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2020 року указану справу призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
ОСОБА_1 посилалась на те, що оскільки на час набуття нею у власність будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , обтяження іпотекою не було зареєстровано, тому вважала, що права у іпотекодержателя щодо цього майна не виникли, що вказує на припинення договору іпотеки.
Також, вважала, що позов подано з пропуском позовної давності.
Крім того, вважала, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, зокрема, справу розглянуто без залучення іншого співвласника спірного майна, що призвело до порушення його прав.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
06 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є 
ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 115 000,00 доларів США, зі сплатою 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту 03 червня 2033 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за указаним договором між банком та ОСОБА_2 06 червня 2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок загальною площею 164,80 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 16 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса та шляхом позасудового врегулювання, згідно умов цього договору та вимог Закону України «Про іпотеку».
Підпунктом «д» пункту 21 цього договору передбачено, що реалізація предмету іпотеки може здійснюватися на підставі цього договору, шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу, згідно статті 38 Закону України «Про іпотеку».
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 свого кредитного зобов`язання виникла заборгованість у зв`язку із чим банк звертася з різними позовами до суду про захист своїх прав.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 15 березня 2011 року на користь банку було стягнуто з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2008 року у розмірі 1 292 541,72 грн (156 241,12 доларів США). 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 07 травня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2008 року у розмірі 156 241,12 доларів США, було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу його на прилюдних торгах.
Також, встановлено, що 22 червня 2011 року ОСОБА_3 продав, а 
ОСОБА_1 купила житловий будинок, розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 . 
Відповідно до пункту 1.2. цього договору, вказаний житловий будинок належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2010 року. 
Згідно з пунктом 1.6. купівлі-продажу від 22 червня 2011 року спірний будинок під забороною та у заставі не перебував, відсутні будь-які обтяження нерухомого майна.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суд
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «ВіЕс Банк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду шляхом продажу іпотечного майна банком від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності на день проведення продажу для задоволення вимог банку.
Відповідно до статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підстав виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (статті 39 Закону) є: 
1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів 
(статті 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.
Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Сторони в іпотечному договорі можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону).
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).
Встановлено, що сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі, передбачений частиною третьою статті 36 Закону спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу (підпункту «д» пункту 21 договору).
На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки, або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону (висновок Верховного Суду України, який міститься у постанові 
від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16).
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) звернула увагу на те, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.
Отже, вищенаведені норми дають підстави суду зробити висновок про те, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у визначений ним спосіб, а саме шляхом продажу іпотечного майна банком від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності на день проведення продажу для задоволення вимог банку, не підлягають задоволенню, оскільки цей спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання, а тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.
Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «ВіЕсБанк».
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Щодо судових витрат
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Отже, з ПАТ «ВіЕс Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 515,80 грн та за подання касаційної скарги - 2 756,00 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення. 
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
Стягнути з публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 515,80 грн та касаційної скарги - 2 756,00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников

Судді:                                                                                               О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович