П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 р. Категорія 111010000	м.Одеса	Справа № 420/5874/19	
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.
час і місце ухвалення: письмове провадження, 
м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними дії та скасування вимоги № Ф-10510-52 від 12.11.2018р., -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними дії та скасування вимоги № Ф-10510-52 від 12.11.2018р., мотивуючи його тим, що 13.12.2017 року вона звернулась до державного реєстратора Арцизької районної державної адміністрації Одеської області про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця. Проте через довготривалу хворобу, у  ОСОБА_1 не було змоги дізнатись про хід реєстраційної справи, з тих самих причин, позивач і не займалась підприємницькою діяльністю. Позивач зазначає, що про те, що вона має статус фізичної особи-підприємця, їй стало відомо лише у 2019 році з надісланої вимоги про сплату боргу.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними дії та скасування вимоги № Ф-10510-52 від 12.11.2018р. відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що вона не була належним чином повідомлена про одержану реєстрацію її як фізичної особи-підприємця та взагалі не знала, що після подачі заяви до державного реєстратора документи автоматично передаються до ДФС і вона зобов`язана сплачувати податки.
Головним управлінням ДФС в Одеській області було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2019 року винесено законно та обґрунтовано, а тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, відповідач зазначає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф - 10510-52 від 12.11.2018 року є правомірною та законною.
Учасники справи сповіщались належним чином про час, дату та місце проведення судового засідання, однак своїм правом на участь в розгляді апеляційної скарги не скористались та у судове засідання не з`явилися, тому судовий розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження згідно ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з грудня 2017 року була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності (фізична особа-підприємець).
23.01.2019 року позивач отримала від Головного управління ДФС в Одеській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-10510-52 від 12.11.2018 року. (а.с. 12-13)
28.01.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . (а.с.14)
Разом з тим, 12.11.2018 року, тобто у період, коли позивач ще мала статус фізичної особи-підприємця, Головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-10510-52 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 8075,54 грн. (а.с. 12).
Як убачається з інтегрованої картки платника податків, ОСОБА_1 , в автоматичному режимі в ІС «Податковий блок» по коду платежу 71040000, проведені нарахування по сплаті ЄСВ:
09.02.2018 - 704, 00 грн.  за 2017 рік;
19.04.2018 - 2457,18 грн. - І квартал 2018;
19.07.2018 року - 2457,18 грн. - II квартал 2018;
19.10.2018 року - 2457,18 грн. - III квартал 2018.
Загальна сума боргу станом на 31.10.2018 року становила 8075,54 грн. (а.с.38)
01.02.2019 року ОСОБА_1 направила скаргу до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області де зазначила, що не погоджуючись із даною вимогою. (а.с. 15)
Відповідно до відповіді Ізмаїльського управління Головного управління  ДФС в Одеській області, скаргу позивача не було задоволено та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-10510-52 від 12.11.2018 року не було скасовано. (а.с. 16)
Позивач вважає такі дії контролюючого органу протиправними, необґрунтованими та такими, що порушують права та інтереси позивача, а тому звернулась до суду з вказаним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зазначеному контролюючим органом періоді, позивач мав сплачувати єдиний внесок. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно із частиною 2  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Згідно п.2 ч.1  ст.1 цього Закону  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У відповідності до п.4 ч.1  ст. 4 цього Закону  платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що особи, зазначені у пунктах 4 та  5-1  частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого  статтею 26  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною 2-4 статті 6 визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки,  порядку  та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.
Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у  пунктах 1,  4,  5,  5-1  та  16  частини першої  статті 4 цього Закону.
У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.
Згідно ч.1  ст.7 цього Закону  єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у  пунктах 4  (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування),  5  та  5-1  частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Частиною 5 ст.8 встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у  статті 4  цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної  статтею 7  цього Закону  бази нарахування єдиного внеску.
Відповідно до ст. 9 Закону України № 2464-VI, періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд вважає за необхідне зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі № 440/2149/19.
Позивачем під час розгляду справи не було надано доказів того, що за вказаний період вона була найманим працівником і платником єдиного внеску за неї був її роботодавець. 

Так, п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», передбачено право податкових органів стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску. 
Відповідно до ч. 9 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Відповідно до п. 11.18 Порядку обліку платників податків та зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 09.12.2011 № 1588, підставою для зняття фізичної особи - підприємця з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою, а також відомості відповідної реєстраційної картки. Дата зняття з обліку фізичної особи-підприємця відповідає даті отримання відомостей про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дані про зняття з обліку платника податків фіксуються в журналі за формою № 6-ОПП.
Державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання;
Врегулювання питань погашення грошових зобов`язань та/або податкового боргу у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи чи реєстрації у відповідному уповноваженому органі припинення незалежної професійної діяльності фізичної особи (якщо така реєстрація була умовою ведення незалежної професійної діяльності) здійснюється у порядку, визначеному Податковим кодексом України.
Припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 відбулось саме 28.01.2019 року (а.с.14), тобто у зазначеному контролюючим органом періоді, позивач мав сплачувати єдиний внесок.
Доказів або пояснень відносно звернення про припинення підприємницької діяльності раніше початку 2019 року позивачем до суду не надано.
Отже, загальна сума боргу у розмірі 8075,54 грн., станом на 31.10.2018 року, була розрахована контролюючим органом правильно, у відповідності до норм чинного законодавства. (а.с.38)
Твердження апелянта про те, що вона не здійснювала підприємницької діяльності, не була належним чином повідомлена про її державну реєстрацію як фізичної особи-підприємця, та не знала, що після подачі заяви до державного реєстратора документи автоматично передаються до ДФС та вона зобов`язана сплачувати податки не є підставою для несплати єдиного внеску, оскільки таке твердження суперечить приписами п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Доводи апелянта про те, що вимога про сплату єдиного внеску приймається за результатами проведення перевірки податковим органом, є безпідставними, адже згідно з ст. 14 Закону та приписами Інструкції № 449, обчислення та формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) здійснюється не лише на підставі висновків акта перевірки, а й за допомогою облікових даних інформаційної системи фіскального органу. Також, посилання апелянта на порушення процедури формування та надсилання оскаржуваної вимоги, у даному випадку, не є підставою для її скасування, з урахуванням ст. 67 Конституції України, якою визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність його рішення, що оскаржується.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дії та скасування вимоги № Ф-10510-52 від 12.11.2018р. належним чином не обґрунтовані, не підтверджені наявними матеріалами справи та задоволенню не підлягають. 
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2019 року по справі № 420/5874/19, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.    

Суддя-доповідача 	 	Семенюк Г.В.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.