ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

03 березня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №578/1489/19 
Номер провадження 22-ц/816/636/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Хвостика С. Г. ,  Орлова І. В. 
учасники справи: 
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 16 січня 2020 року в складі судді Басової В.І., постановленого в смт. Краснопілля, 

                                                       в с т а н о в и в :

Звернувшись до суду із позовом у вересні 2019 року, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк), остаточно уточнивши свої позовні вимоги, просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 127295 грн. 39 коп. за кредитним договором б/н від 11 січня 2007 року, що складається з 7090 грн.13 коп. – тіла кредиту, 120205 грн. 26 коп. – заборгованості по процентам за користування кредитом в період з 24.11.2007 року по 31.08.2018 року, а також просило стягнути з відповідача судові витрати.
Свої вимоги обґрунтувало тим, що між ПриватБанком та ОСОБА_2 був укладений договір про надання банківських послуг № б/н від 11 січня 2007 року, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 8100 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що може бути змінений ПриватБанком. Підписанням заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідач підтвердив той факт, що він повністю проінформований про умови кредитування та згоден з ними. У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту, ПриватБанк має право вимагати повернення всієї суми кредиту або її частини. Станом на 31 серпня 2019 року заборгованість склала 245295 грн. 74 коп., з яких: за тілом кредиту –  7090 грн. 13 коп., по процентах за користування кредитом – 238105 грн. 34 коп., за пенею та комісією - 100 грн. 00 коп., однак позивач просив стягнути лише частину заборгованості у розмірі 127295 грн. 39 коп. за кредитним договором б/н від 11 січня 2007 року, що складається з 7090 грн.13 коп. – тіла кредиту, 120205 грн. 26 коп. – заборгованості по процентам за користування кредитом в період з 24.11.2007 року по 31.08.2018 року.
Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 16 січня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 7090 грн. 13 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ПриватБанк через представника за довіреністю – Крилову О.Л. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову в повному обсязі.
Доводи скарги мотивує тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам за кредитним договором №б/н від 11.01.2008 року помилково дійшов висновку про те, що між сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Вказує, що відповідачем 11.01.2008 року була підписана Довідка про умови кредитування, відповідно до якої він погодився з базовою ставкою нарахування 3% річних на місяць, був ознайомлений з необхідністю сплачувати щомісячний розмір платежів в сумі 7 % від заборгованості та здійснювати його сплату щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним. Зазначає, що за даним кредитним договором сторони узгодили розмір відсоткової ставки в тексті анкети – заяви та в підписаній відповідачем довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», але суд першої інстанції не дослідив дані обставини. Вказує, що з огляду на викладене, правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині не було.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н від 11.01.2008 року за яким позивач отримав від позивача у строкове, оплатне користування кредитні кошти, проте своєчасно свого обов`язку з повернення кредитних коштів позивачу не виконав. Разом з тим, позивачем не було підписано копії витягу з умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою, що розміщені на сайті позивача та наявні в матеріалах справи, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11.01.2008 року шляхом підписання анкети – заяви.
Проте погодитись з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки суд дійшов їх з неправильним встановленням фактичних обставин справи.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 23 листопада 2007 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 72) та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «товари в розстрочку» (а.с. 73).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 11.01.2008 року позивачем було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів льотного періоду» (а.с. 110 - 111).
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.01.2007 року.
З наданого позивачем до суду рахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 11 січня 2007 року вбачається, що станом на 30.11.2018 заборгованість відповідача склала 245295 грн. 47 коп., з яких: за тілом кредиту – 7090 грн. 13 коп., по процентах за користування кредитом – 238105 грн. 34 коп., за пенею та комісією - 100 грн. 00 коп. (а.с. 7-9). При цьому із вказаної заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 127295 грн. 39 коп. за кредитним договором б/н від 11 січня 2007 року, що складається з 7090 грн.13 коп. – тіла кредиту, 120205 грн. 26 коп. – заборгованості по процентам за користування кредитом в період з 24.11.2007 року по 31.08.2018 року.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює фінансова установа, в даному випадку ПриватБанк.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що фактично позивач висуваючи в позові  вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 11 січня 2007 року в сумі 127295 грн. 39 коп., не надав до суду жодних доказів укладання такого договору та передання позивачу кредитних коштів саме за цим договором, та ознайомлення позивача з умовами конкретно цього кредитного договору, шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів льотного періоду». При цьому, матеріали цивільної справи також не містять доказів того, що зазначена відповідачем заборгованість, утворилася саме через невиконання позивачем умов кредитного договору № б/н від 11 січня 2007 року, а не умов укладених сторонами кредитних договорів № б/н від 23 листопада 2007 року чи № б/н від 11.01.2008 року. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В обґрунтування позовних вимог ПриватБанк надав роздруківку витягу з архіву умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, та в яких визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з архіву умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними при укладанні кредитного договору б/н від 11.01.2007 року, а також те, що вказаний документ на момент укладення договору взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному позивачем розмірах і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення ПриватБанку, який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, позивачем всупереч приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів укладання з відповідачем кредитного договору саме 11.01.2007 року та наявності існування за ним непогашеної заборгованості. Будь – яких заяв про зміну позовних вимог чи їх уточнення, позивачем до суду першої інстанції надано не було. 
Задовольняючи вимоги позивача стосовно стягнення заборгованості з відповідача за тілом кредиту в сумі 7090 грн. 13 коп., суд першої інстанції стягнув вказану заборгованість, відповідно до укладеного сторонами кредитного договору № б/н від 11.01.2008 року, яка не була предметом позовних вимог позивача, чим безпідставно вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог.
За таких обставин, через неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування норм матеріального права, на підставі ч. 4 ст.367 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
На підставі вище викладеного та приписів статей 11-13 ЦПК України, керуючись принципами пропорційності - завдання цивільного судочинства; диспозитивності - межи розгляду заявлених вимог; змагальності – кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій; апеляційний суд визнає заявлені позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 11.01.2007 року необґрунтованим і такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Враховуючи вищевикладене, через неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367; п. 2 ч. 1 ст. 374;  п.п. 1,  4 ч. 1 ст. 376; 381-382  ЦПК України, апеляційний суд, 

                                                          п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 
Рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 16 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове.
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором  № б/н від 11.01.2007 року відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач -                                                                                           О. І. Собина
Судді:                                                                                                               С. Г. Хвостик
                                                                                                                           І. В. Орлов