КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №753/12524/16-ц                                                                 головуючий у суді І інстанції: Леонтюк Л.К.
провадження №22-ц/824/2048/2020                                               головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
          21 січня 2020 року                                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                       Сушко Л.П.,  
суддів:                                             Гуля В.В., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:        Спеней О.С.
розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля», третя особа: ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення недійсним, зміну підстав звільнення, зобов`язання внести зміни до трудової книжки, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди,
    ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля», третя особа — ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення недійсним, зміну підстав звільнення, зобов`язання внести зміни до трудової книжки, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 13 листопада 2014 року ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника відділу земельних ресурсів ТОВ «ПК «Зоря Поділля». З 01 липня 2015 року йому встановлено оплату праці за укладеним з відповідачем трудовим договором в розмірі 30 000,00 грн.. Згідно з наказом від 01 квітня 2016 року він перебував у щорічній відпустці з 09 квітня 2016 pоку, проте належні суми відпускних відповідач досі не перерахував. 15 червня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з 30 червня 2016 року у зв`язку з неодноразовим грубим порушенням відповідачем законодавства України про працю, а саме, невиплатою заробітної плати у встановлені строки та у погодженому в трудовому договорі розмірі, зміною в односторонньому порядку розміру оплати праці, а також невиплатою відпускних, згідно із Законом України «Про відпустки». Одночасно він просив відповідача надіслати йому трудову книжку поштою цінним листом з описом вкладення. Відповідач отримав дану заяву про звільнення 16 червня 2016 року. Разом з тим, листом від 30 червня 2016 року відповідач повідомив його про відсутність підстав для його звільнення, а наказом ТОВ «ПК «Зоря Поділля» від 30 червня 2016 року його було звільнено за частиною першою статті 38 КЗпП України.
ОСОБА_1 просив визнати незаконним своє звільнення за наказом ТОВ «ПК «Зоря Поділля» від 30 червня 2016 року № 132 П на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та визнати недійсним запис в трудовій книжці про звільнення за власним бажанням, частина перша стаття 38 КЗпП України; визнати його звільненим з роботи в ТОВ «ПК «Зоря Поділля» згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю; зобов`язати ТОВ «ПК «Зоря Поділля» внести до трудової книжки запис «звільнений за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України»; стягнути з ТОВ «ПК «Зоря Поділля» на його користь 350347,20 грн. заробітної плати, 90000,00 грн. вихідної допомоги, 795000,00 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (за період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2018 pоку) та 190000,00 грн. моральної шкоди.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 за наказом ТОВ «ПК «Зоря Поділля» від 30 червня 2016 року № 132 П на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та визнано недійсним запис в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням за частиною першою статті 38 КЗпП України.
Визнано ОСОБА_1 звільненим з роботи в ТОВ «ПК «Зоря Поділля» згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю.
Зобов`язано ТОВ «ПК «Зоря Поділля» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис «звільнений за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України».
Стягнуто з ТОВ «ПК «Зоря Поділля» на користь ОСОБА_1 22500,00 грн. вихідної допомоги. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «ПК «Зоря Поділля» на користь держави судовий збір у розмірі 7048,00 грн..
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав  апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову та розміру присудженої вихідної допомоги, позов задовольнити повністю. Просив з метою встановлення обставин справи просив допитати в судовому засіданні свідків та призначити судову почеркознавчу експертизу. Вказує, щосуд першої інстанції неправильно обрахував розмір вихідної допомоги, протиправно відмовив у задоволенні решти позовних вимог, не навів мотивів такої відмови, підстав та причин відхилення наданих позивачем доказів. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що розмір його заробітної плати становив 7500,00 грн., разом з тим, він уклав трудовий договір з відповідачем з умовою оплати праці в розмірі 30 000,00 грн..  Крім того, зазначає, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не розглянута вимога щодо непроведення розрахунку з позивачем за час перебування позивача на лікарняному, судом не оцінено отримані докази з цього приводу і жодним чином не вмотивовано таке рішення в цій частині позову. Звертає увагу на те, що суд розглянув справу за його відсутності та відсутності його представника та доказів належного їх повідомлення про дату та час проведення судового засідання. Також, судом першої інстанціїзадоволено клопотання про виклик свідків, яке так і не було виконане, що є істотним порушенням прав позивача на судовий захист та прав на справедливий розгляд. Крім того, вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки факт заподіяння йому такої шкоди є очевидним і позов в цій частині підлягає задоволенню.
 ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля»  надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Зазначає, що факти, викладені  ОСОБА_1 є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Заробітна плата позивача з 01 липня 2015 року складає 7500,00 грн., що підтверджується штатним розкладом, наявним у матеріалах справи, а рішення, прийняті на нараді під головуванням ОСОБА_4 , якими нібито установлено заробітну плату для позивача в розмірі 30000,00 грн., не є легітимним, оскільки такі рішення приймаються на загальних зборах, а не на нарадах, з повноважним кворумом. Виплата заробітної плати позивачу підтверджується банківськими виписками, що містяться в матеріалах справи. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на підставі ч. 3 ст. 235 КЗпП України, оскільки звільнення позивача не перешкоджало його подальшому працевлаштуванню, а за затримку трудової книжки 16 серпня 2016 року позивачу було виплачено середній заробіток в розмірі 12134,34 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2689,92 грн..Також вважає безпідставними посилання позивача на неналежне повідомлення про розгляд справи, оскільки він особисто направив клопотання про відкладення розгляду справи, що свідчить про його обізнаність про дату призначеного судового засідання, а оскільки це була повторна неявка позивача, суд прийняв рішення про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явилися.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ПК «Зоря Поділля» про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ТОВ «ПК «Зоря Поділля» на користь ОСОБА_1 1000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Курило В.П., Зайцева А.Ю., Коротенка Є.В.  від 04 листопада 2019 року, скасовано постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.
В суд апеляційної інстанції позивач не з'явився, повідомлявся про день та час розгляду справи належним чином, а саме: шляхом направлення судової повістки -повідомлення поштою, телефонограмою та подання оголошення на веб-сайті судової влади України про виклик позивача в судове засідання. Разом з цим, позивач не отримує поштові повідомлення, про що свідчать три зворотні повідомлення про повернення поштової кореспонденції та витяг з відстеження поштової кореспонденції, телефонограми отримував особисто та був обізнаний про час та місце розгляду справи. 
Верховний суд у постанові №922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка з точки зору ч.4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватись судом, зазначив, що дії позивача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направляється йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач обізнаний про день та час розгляду справи та вважав можливим проводити розгляд за його відсутності.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковомузадоволенню з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір і задовольняючи частково позов, суд першої інстанції прийшов до висновків про те, що ТОВ «ПК «Зоря Поділля» в порушення вимог статті 38 КЗпП України самостійно змінив підстави звільнення позивача, висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , визнав незаконним звільнення останнього з роботи за власним бажанням, визнав ОСОБА_1 звільненим з роботи вТОВ «ПК «Зоря Поділля» згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю, зобов`язав ТОВ «ПК «Зоря Поділля» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис «звільнений за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України» та стягнув з ТОВ «ПК «Зоря Поділля» на користь ОСОБА_1 22500,00 грн. вихідної допомоги.
Суд першої інстанції також прийшов до висновків про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» на його користь 350347,20 грн. заробітної плати, 90000,00 грн. вихідної допомоги, та 795000,00 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2018 pоку, обґрунтовуючи тим, що документально підтверджено розмір заробітної плати позивача 7500,00 грн., а заявлені позовні вимоги в цій частині не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а також не мають фактичного та правового обгрунтування.
Такі висновки суду  відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Вирішуючи даний спір і відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими , що не підлягають до задоволення.
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.
В частині визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням, визнання його звільненим з роботи в ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю, зобов`язання ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис «звільнений за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України» рішення суду сторонами оскаржено не було.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Відповідно до ст. 79 КЗпП України щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації ( профспілковим представником ), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі трудових договорів.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Встановлено, що відповідно до наказу ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» №87-ОС від 11 листопада 2014 року,  ОСОБА_1  з 13 листопада 2014 року було прийнято на посаду начальника відділу земельних ресурсів ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» (том 2, а. с. 11-12).
14 червня 2016 року ОСОБА_1  подав заяву до ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля», в якій просив звільнити його з посади начальника відділу земельних ресурсів товариства за власним бажанням у зв`язку з неодноразовим грубим порушенням товариством законодавства України про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України, (том 1, а. с. 18).
Вказану заяву ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» отримало 21 червня 2016 року (том 1, а. с. 19).
Наказом директора ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» № 132 П від 30 червня 2016 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням за п. 1 ст. 38 КЗпП України (том 2, а. с. 14).
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність доводів позивача щодо встановлення йому заробітної плати в розмірі 30 000,00 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні рішення загальних зборів учасників ТОВ «ПК «Зоря Поділля», чи директора ТОВ «ПК «Зоря Поділля» про збільшення посадового окладу для позивача ОСОБА_1 до 30000,00 грн..
Також, суд апеляційний інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням, визнав ОСОБА_1 звільненим з роботи в ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю, та стягнув з відповідача вихідну допомогу згідно з ст. 44 КЗпП України, виходячи з окладу в розмірі 7500,00 грн..
Доводи апеляційної скарги про те, що з 01 липня 2015 року йому встановлено оплату праці за укладеним з відповідачем трудовим договором в розмірі 30000,00 грн., проте, йому виплачувалася заробітна плата в розмірі 7500,00 грн., не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, оскільки відповідно до штатного розкладу працівників центрального офісу ТОВ «ПК «Зоря Поділля» з 01 липня 2015 року заробітна плата начальника відділу земельних ресурсів затверджена в розмірі 7500,00 грн. (п.62, код КП 1221.2). Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 виплачувалася заробітна плата та відпускні, виходячи із ставки 7500,00 грн., а не з ставки в 30000,00 грн..
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 83 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 
1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення, яке було прийняте на нараді за участі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 23 червня 2015 року, оформлене у вигляді документу за назвою «резолютивна частина наради» відповідно до якого в п.2.1. вказано про встановлення з 01 липня 2015 року посадового окладу для начальника відділу земельних ресурсів ОСОБА_1 в розмірі 30 000,00 грн. (том 1, а. с. 9), суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки належними доказами для встановлення або зміни посадового окладу для працівника є рішення загальних зборів учасників товариства, якими є ТОВ «Укрпромінвест-Агро» з часткою у статутному капіталі 99,999004617% та ОСОБА_4 з часткою у статутному капіталі 0, 000995383%, оформлене протоколом, або рішення директора товариства, оформлене відповідним наказом. Крім того, відповідно до положень ч. 3 ст. 97 КЗпП України конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом. Уповноваженим органом для встановлення посадових окладів у ТОВ «ПК «Зоря Поділля» визначено директора Товариства.
Доводи апеляційної скарги щодо невиплати йому заробітної плати, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки виплата позивачу заробітної плати у встановлені законодавством строки підтверджується належними первинними документами, випискою з банківського рахунку за контрактом, виданою ПАТ "МІБ, Вінниця" 02 липня 2016 року за період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2016 року у розмірі 84079,82 грн., а також за березень 2016 року в розмірі 8857,91 грн. та відпускні за квітень 2016 року в розмірі 3440,87 гривень, які були виплачені в загальному розмірі 12298,78 грн. на картковий рахунок позивача ( том 3, а. с. 147-149).
Доводи ОСОБА_1 про те, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не розглянута вимога щодо не проведення розрахунку з позивачем за час перебування позивача на лікарняному, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки він не заявляв позовних вимог щодо стягнення з відповідача сум, які йому належали до сплати за час перебування на лікарняному.
Доводи ОСОБА_1 про невжиття судом першої інстанції заходів щодо виклику та допиту безпосередньо в судовому засіданні свідка ОСОБА_4 , а також заяви апелянта щодо допиту як свідка його представника ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки покази свідків не можуть бути належними доказами на підтвердження обставин щодо встановлення розміру заробітної плати та щодо оплати праці. Такі обставини мають встановлюватися належними письмовими доказами.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу за його відсутності та відсутності його представника та доказів належного їх повідомлення про дату та час проведення судового засідання, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як убачається з матеріалів справи, позивач та його представник були обізнані про розгляд справи судом. Рішення в справі було ухвалене за повторної неявки позивача та його представника в судове засідання.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що право позивача на судовий захист та обмеження його у здійсненні своїх процесуальних прав щодо доведення заявлених вимог не було порушено судом першої інстанції.
Стосовно вирішення позовних вимог ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про захист порушеного трудового права.
Враховуючи, що при звільненні відповідачем не було виплачено позивачу вихідну допомогу, що є втручанням у право на майно. Неправомірні дії відповідача зумовили необхідність організації позивачем додаткових зусиль для вжиття заходів з метою відновлення своїх прав.
Тобто, при вирішенні даного спору, суд першої інстанції мав виходити із положень ст. 237-1 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції вважає, що враховуючи характер та тривалість порушення, наслідки порушення трудових прав, принцип розумності, виваженості та справедливості, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.. 
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що трудове право  позивача було порушено відповідачем.
 За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду в частині відшкодування моральної шкоди не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню в частині відшкодування моральної шкоди з ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000,00 гривень у відповідності до ст. 376 ЦПК України.  
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля» про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля» на користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) гривень 00 копійок моральної шкоди.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови буде складено «21» січня 2020 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	В.В. Гуль       О.І. Сліпченко