Справа № 133/2526/18
Провадження № 22-ц/801/67/2020
Категорія: 27
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сорока Д. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року	Справа № 133/2526/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,
з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Сороки Д.В., в залі суду,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 січня 2013 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого, позивач передала, а позичальник - ОСОБА_2 отримала 50000 грн. та зобов`язалася повернути борг в пред`явлений позикодавцем термін.
10 січня 2018 року ОСОБА_1 після неодноразових усних звернень, направила на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення суми боргу за розпискою від 22 січня 2013 року. Відповіді на вказану письмову вимогу вона не отримала, що свідчить про невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики.
Оскільки відповідач не повернула кошти у визначений позивачем строк, а саме до 01 лютого 2018 року, тому звернувшись в суд позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 93 843,50 грн., що складається з 50 000 грн. - основного боргу; 41 931,50 грн. - процентів від суми позики; 1 053,10 грн. - інфляційне навантаження на суму боргу; 858,90 грн. 3% річних від простроченої суми.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 вересня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 93 843,50 грн. за договором позики.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала грошові кошти та була зобов`язана їх повернути на письмову вимогу позивача, однак умови договору не виконала і у визначений строк кошти не повернула, тому наявні підстави для стягнення з позичальника основного боргу, відсотків за користування позикою, інфляційного навантаження та 3% річних від простроченої суми.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій зазначає про неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що суд помилково дійшов до висновку про стягнення з неї позики в повній сумі, оскільки вона частково повернула борг, що підтверджується відповідними доказами, яким суд першої інстанції не надав оцінку.
Також зазначила, що судом неправильно було визначено розмір відсотків, інфляційних та трьох відсотків річних.
В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з неї 31 500,00 грн. - заборгованість по позиці, 41 276,86 грн. - процентів за користування позикою, 664,60 грн. - інфляційних витрат, 541,10 грн - трьох процентів річних.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки не повідомила, а тому згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає. 
Судом встановлено, що 22 січня 2013 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого, позивач ОСОБА_1 передала, а позичальник ОСОБА_2 отримала 50 000 грн. та зобов`язалася повернути борг в пред`явлений позикодавцем термін.
10 січня 2018 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 заяву про повернення суми боргу за розпискою від 22 січня 2013 року, в якій вимагала повернути борг протягом семи днів з дня отримання цієї претензії, але не пізніше 20 січня 2018 року.
Звернувшись в суд з позовом, позивач вказала, що по закінченню визначеного нею строку відповідач суми позики не повернула та ухиляється від її повернення.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Встановивши, що договір від 22 січня 2013 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_2 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх в пред`явлений термін, та встановивши порушення умов договору позики і не повернення отриманої грошової суми позивачу після пред`явлення вимоги про повернення позики, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Так, судом встановлено, що сторони оформили позику шляхом написання боргової розписки у простій формі, відповідно часткове повернення суми боргу також слід було оформити у відповідній письмовій формі. 
В свою чергу надана ОСОБА_2 ксерокопія проведення розрахунків, фактично містить лише написання на папері числових значень без текстового розшифрування їх змісту, походження та призначення, тобто не може підтверджувати факт повернення боргу, при цьому оригінал боргового документу знаходився у позивача.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо погашення частини позики, належними, достовірними та допустимими доказами не підтверджені. 
Так, згідно вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).
Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.
Щодо наданого відповідачкою розрахунку заборгованості по відсоткам за користування позикою, інфляційних втратах та трьох процентах річних, то даний розрахунок не може бути прийнятий до уваги, оскільки в його основу покладено інший розмір заборгованості за позикою та інший період розрахунку. Зокрема відповідач вважає, що вимога про повернення боргу була пред`явлена позивачкою 25.02.2013 року, тому нарахування відсотків за позикою припинилось 27.03.2013 року, однак вказані обставини документально не підтверджені.
Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При вирішенні питання щодо застосування передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.
Виходячи із суті спору та встановлених обставин справи, суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами виник спір щодо повернення коштів, відповідач своєчасно позику не повернула, а відтак є підстави для стягнення з неї суми позики, відсотків за користування позикою, інфляційних втрат та 3 % річних, що складають разом 93 843,50 грн, з яких 50 000 грн. - основного боргу; 41 931,50 грн. - відсотків; 1 053,10 грн. - інфляційні втрати; 858,90 грн. 3% річних від простроченої суми.
Обставини, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, не підтвердженні належними, достовірними і допустимими доказами, а тому не можуть впливати на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції.
При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ Л.О. Голота

/підпис/ С.Г. Копаничук
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду 31.01.2020 
Помічник голови суду                                                 О.П. Маняк