Номер провадження: 22-ц/813/1127/20 
Номер справи місцевого суду: 2-200/09
Головуючий у першій інстанції Груца Є.Є.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Дрішлюка А.І., Черевка П.М.,
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2009 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Біляївської міської ради про визнання права власності на житловий будинок,
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Біляївської сільської ради і просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2009 року визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалите нове яким у позові відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 є співвласником спірного житлового будинку; матеріальна компенсація за продаж спільного із позивачем майна скаржник не отримував.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції 06 лютого 2020 року сторони у справі не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 17 лютого 2020 року.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
Позивачу та її сину ОСОБА_1 належав на праві власності будинок АДРЕСА_2 , який вона 30 червня 1990 року продала і на ці гроші 07 серпня 1990 року купила будинок АДРЕСА_3 , який оформила на свого чоловіка ОСОБА_4 , з яким зареєструвала шлюб 16 листопада 1989 року.
Житловий будинок придбано позивачем хоча і в період шлюбу, але на особисті кошти позивача, що підтверджується договорами купівлі-продажу будинків, рахунками ощадного банку, письмовою заявою ОСОБА_5 , лише договір купівлі-продажу було оформлено на ОСОБА_4 як на голову сім`ї. 
Відповідно до ст. 57 СК України майно, яке придбано в шлюбі, але на кошти дружини чи чоловіка належать особисто дружині чи чоловіку.
Факт придбання позивачем спірного будинку на кошти позивача підтверджується договорами купівлі-продажу будинку від 30.06.1990р. та від 07.08.1990р., з яких вбачається, що позивач свій будинок в с. Секретарівка продала за вісім тисяч карбованців і вже через місяць і 7 днів вона купила спірний будинок в м. Біляївка за 5 тисяч карбованців. За кошти різниці вартості будинків позивач відремонтувала будинок в м. Біляївка.
Тому суд першої інстанції вірно вважав, що позов законний, обгрунтований, підтверджується матеріалами справи, а тому підлягав задоволенню. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Крім того судова колегія звертає увагу на наступне.
Суд апеляційної інстанції допустив скаржника до апеляційного суду з метою з`ясування думки учасників процесу та обставин справи, пов`язаних з дотриманням принципу правової визначеності, вважає необхідним зазначити наступне.
Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. 
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). 
Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду: (див. рішення Суду у справах “Світлана Науменко проти України”, “Трегубенко проти України”, “Рябих проти Росії”), та у випадках перегляду справ у зв`язку з нововиявленими обставинами (див. рішення у справах “Праведна проти Росії”,“ Желтяков проти України”, п.п. 42-48 ), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.
Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі проти України з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі (справа “Пономарьов проти України”, п.п.41-42 ). В подальшому у пункті 34 рішення від 10.05.2012 року у справі «Безрукови проти Росії», Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків (п. 34, справа «Безрукови проти Росії»). 
Українське законодавство не містить в цьому відношенні ніяких заборонних меж.
У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: “Салов проти України”, п.93, “Проценко проти України”, п.26, “Кравченко проти Росії”, п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення “помилки, що має фундаментальне значення для судової системи” (рішення у справі “Сутяжник” проти Росії”, п.38).
З урахуванням викладеного, звернення скаржника у справі, зі скаргою про скасування рішення суду, тобто через 10 років після його постановлення, за відсутності непереборних обставин щодо причин поважності пропуску строку, буде порушенням принципу правової визначеності, що передбачає дотримання принципу res judicata – принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 має право на компенсацію вартості проданого 30.06.1990р. житлового будинку АДРЕСА_2 , однак не набув права власності на спірний житловий будинок АДРЕСА_3 . Належних та допустимих доказів цьому факту не надав.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2009 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        А.І. Дрішлюк
                                                               
                                                               П.М. Черевко