Постанова
Іменем України                                             
 
29 січня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 369/13640/15-ц
провадження № 61-9335 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Усатого Д. Д. від 10 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: 
Олійника В. І., Журби С. О., Кулішенка Ю. М. від 20 березня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
 
У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ, банк, товариство) «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит»звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії, а саме зобов`язати відповідача повернути банку грошові кошти у розмірі 170 216,63 грн, отриманих за договором про внесення змін № 1                     від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року.
Позовна заява мотивована тим, що 27 вересня 2013 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу №221478-ДР-01.
Відповідно до умов депозитного договору банк прийняв від 
ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 978 300,00 грн та зобов`язався повернути відповідачу депозит та проценти за користування депозитом на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно із пунктом 2.3. депозитного договору банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 18,50 % проценти річних, 17 % річних.
Відповідно до пункту 2.2. депозитного договору та додаткової угоди 
від 20 лютого 2015 року депозит було розміщено з 27 серпня 2013 року 
по 05 березня 2016 року.
У випадку розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2,0 % (два) проценти річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.
Тобто, вищевказаним положенням депозитного договору передбачено здійснення банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою у випадку дострокового зняття коштів.
15 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору, у результаті чого згідно з пунктом 3.7. депозитного договору, банк повинен був сплатити проценти за ставкою 2,0 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.
15 травня 2015 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін № 1 до договору банківського вкладу №221478-ДР-01 
від 27 серпня 2013 року, згідно з умовами якого банк прийняв на себе зобов`язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою.
Постановою Правління Національного Банку України від 28 серпня 
2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит».
ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» було проведеною перевірку договору про внесення змін від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу 
№221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року, укладеного з ОСОБА_1 , та було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених 
пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки у зв`язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 
170 216,63 грн.
З урахуванням викладеного ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» просило суд позов задовольнити.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 10 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що посилання банку на пункт 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу нікчемності правочину є безпідставним, оскільки сторони договору дійшли згоди щодо виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, тим самим усунувши дисбаланс договірних прав і обов`язків сторін.   
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» відхилено, рішення 
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 рокузалишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року касаційну скаргу 
ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 січня 2017 рокускасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Останньою постановою Київського апеляційного суду від 20 березня       2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2016 рокузалишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що відсутні обґрунтовані правові підстави визнавати дії банку щодо незастосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою та відмови від власних майнових вимог, що потягнуло необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів нікчемним правочином відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України 
«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, між сторонами не укладалось жодних правочинів, які б передбачали відмову банку від майнових прав і тому виплата відповідачу вкладу та нарахованих процентів не є відмовою банку від свої майнових прав.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду, 
ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 23 травня 2019 року поновлено ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.
У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що проведеною ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Національний Кредит» перевіркою договору про внесення змін від 15 травня 2015 року № 1 до договору банківського вкладу виявлено, що цей договір про внесення змін є нікчемним з підстав, визначених пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України 
«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як у зв`язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, 
що потягло необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 170 216,63 грн. 
Таким чином, вважає, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи, судами неправильно застосовано положення статей 215, 216 ЦК України, статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є підставою для їх скасування.
Зазначається, що суд апеляційної інстанції не виконав обов`язкових для врахування висновків суду касаційної інстанції при попередньому скасуванні судового рішення, не застосував відповідних правових позицій Верховного Суду України, які є незмінними.  
 
Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
27 серпня 2013 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу № 221478-ДР-01 «Стандартний», 
за умовами якого банк відкрив депозитний рахунок, а відповідач вніс на нього грошові кошти у розмірі 978 300,00 грн.
Відповідно до пункту 2.2 депозитного договору та додаткової угоди 
від 20 лютого 2015 року депозит було розміщено з 23 серпня 2013 року по 05 березня 2016 року.
Пунктом 2.3 депозитного договору та додаткової угоди сторонами узгоджено, що банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 17% річних.
Згідно із пунктом 3.5 договору вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 
10 (десять) робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику.
Пунктом 3.6 договору банківського вкладу від 27 серпня 2013 року визначено що банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладника, відкритий у ПАТ «Банк Національний Кредит».
Згідно з пунктами 3.7, 3.8 договору від 27 серпня 2013 року у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Якщо сума раніше сплачених вкладнику процентів перевищує суму процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою, ця різниця при поверненні депозиту утримується банком із суми депозиту, яка повертається вкладнику.
15 травня 2015 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу 
від 27 серпня 2013 року, відповідно до умов якого сторони погодили та виклали пункт 3.7 договору у наступній редакції: «У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22 % річних».
15 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку з письмовою заявою про дострокове розірвання депозитного договору від 27 серпня 2013 року та просив виплатити суму депозиту та нараховані проценти.
На підставі постанови Правління Національного банку України 
від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення ПАТ «Банк Національний Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 
2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит», яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит».
Згідно з постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 
2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит».
ПАТ «Банк Національний Кредит» 02 жовтня 2015 року направив 
ОСОБА_1 лист про те, що відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою було здійснено перевірку договору про внесення змін до договору банківського вкладу від 27 серпня 2013 року, укладеного 15 травня 
2015 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_1 , та виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв`язку із незастосуванням при розірванні договору перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою, банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів 
у розмірі 165 708,13 грн та 4 511,50 грн.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами (Закон). 
Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Відповідно до статті 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами.
Тлумачення статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про те, що Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
За результатами перевірки, здійсненої відповідно до положень статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.
При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах:      від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс 19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження 
№ 12-304 гс 18).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не врахували, що відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону, унаслідок чого посилання судів на відсутність рішення суду про недійсність правочину про зміну умов договору є помилковим. 
Суди у порушення зазначених положень закону не звернули уваги на те, що вищевказаний правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. 
Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування зазначених наслідків, оскільки воно є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною другою статті 215 ЦК України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.
Згідно з положеннями частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.
Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та вимагає застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.
Таким чином, оскільки за укладеним між сторонами договором про внесення змін від 15 травня 2015 року № 1 до договору банківського вкладу зі збільшеннямпроцентної ставки збільшилась сума, яку банк сплатив вкладнику, що призвело до необґрунтованої виплати відповідачу грошових коштів у розмірі 170 216,63 грн, тому суди у порушення вищезазначених положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року безпідставно не застосували положення пункту 1 частини третьої статті 
38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
Крім того, суди дійшли помилкового висновку про те, що передбачена договоромпро внесення змін до договору банківського вкладу зміна процентної ставки не свідчить про відмову банку від власних майнових вимог і що відсутні у зв`язку із цим правові підстави нікчемності оспорюваного правочину.
До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1121 цс 17, а також Верховний Суд у постанові          від 23 жовтня 2019 року у справі № 753/23673/15-ц, касаційне провадження № 61-3086св18 і ця правова позиція є незмінною. Підстав незастосування цієї правової позиції апеляційний суд не навів. 
Крім того, суд апеляційної інстанції порушив вимоги частини п`ятої          статті 411 ЦПК України, оскільки не врахував обов`язкові для застосування висновку суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими 19 грудня 2019 року скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду в цій справі. 
Судами допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, 
а саме з відповідача на користь банку підлягає стягненню 170 216,63 грн, 
з якою суд касаційної інстанції погоджується, оскільки розрахунок суми, проведений банком, відповідає вимогам закону та умовам договору. 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з цим з ОСОБА_1 підлягає стягненню 10 470,56 грн на користь позивача на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання позовної заяви, апеляційної і касаційної скарг.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 10 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 20 березня 2019 року скасувати.
Позов публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит»до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь 
ПАТ «Банк Національний Кредит» грошові кошти урозмірі 170 216,63 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» 10 470,56 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, апеляційної і касаційної скарг.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк