Номер провадження: 22-ц/813/4424/20 
Номер справи місцевого суду: 522/9977/15-ц
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Черевко П. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Черевка П.М.,
суддів - Дрішлюка А.І., Громіка Р.Д.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, скасування договору, зняття заборони, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,
встановив:

18.05.2015 року позивач звернулась до Приморського районного суду м.Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, скасування договору, зняття заборони, та просила визнати за нею, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,9 кв.м, житлова площа 17,1 кв.м., визнати недійсним іпотечний договір № 014/34937/2/23853/1 від 29.09.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Ерсте Банк»(колишня назва ВАТ «Ерсте Банк»), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.К., за яким квартира АДРЕСА_2 передана в іпотеку, зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_2 , накладену приватним нотаріусом Кобзар О.Ю. 29.09.2008 року, зареєстрований у єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 29.09.2008 року за № 7990090.
ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Чернишевою Н.Г. 08 липня 2009 року, реєстраційний номер в реєстрі № 1896.
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що підпис на заповіті відрізняться від підпису ОСОБА_4 .
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування, скасування договору, зняття заборони - задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,9 кв. м, житлова площа 17,1 кв.м.
Знято заборону відчуження кв. АДРЕСА_2 , накладену приватним нотаріусом Кобзар О.Ю. 29.09.2008 року, зареєстрований у єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 29.09.2008 року за № 7990090.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.07.2018 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 та задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно встановив, що ОСОБА_2 нібито є онукою померлої ОСОБА_4 , але в матеріалах справи підтвердження цьому немає. Суд в порушення ст.ст.257, 262, 265, 266 ЦК України не застосував строк позивної давності до позову ОСОБА_2 , не застосував вказані норми матеріального права до правовідносин по даній справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст.375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача - ОСОБА_4 .
5 липня 2009 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я позивача.
За життя ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
16.06.2008 року ОСОБА_4 дану квартиру за договором дарування подарувала відповідачу ОСОБА_1 . Рішенням Приморського районного суду м.Одеса від 23.05.2012 року зазначений договір дарування був визнаний недійсним. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23.05.2012 року залишено без змін.
27.06.2014 року ОСОБА_2 подала заяву приватному нотаріусу Кончакової Т.О. Одеського нотаріального округу про вступ у спадщину після смерті бабусі. Була заведено спадкова справа (номер в спадковому реєстрі 56245126, реєстровий у нотаріуса 2/2014).
Постановою від 13.02.2015 року приватний нотаріус Кончакова Т.О. відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 . Причина - відсутність свідоцтва на право власності на квартиру.
Свідоцтво про право власності на квартиру у ОСОБА_4 вилучила приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Федорченко Т.М. при здійсненні правочину за договором дарування квартири 16.06.2008 року ОСОБА_1 .
Листом від 03.04.2015 року приватний нотаріус Федорченко Т.М. відмовила позивачу у видачі оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру, так як діючою інструкцією повернення передбачено колишньому власнику квартири, тобто ОСОБА_4 
29 вересня 2008 року Скубицьким та ВАТ «Ерсте Банк» був укладений іпотечний договір за №014/34937/2/23853/1, за яким квартира АДРЕСА_1 була передана банку у якості предмета іпотеки в забезпечення за кредитним договором за№ 014/34937/2/23853 від 29.09.2008 року. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Кобзар О.Ю., яким також накладено обтяження шляхом заборони відчуження спірної квартири.
З 14.09.2017 року згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно іпотекодержатель є відповідач ОСОБА_3 .
Задовольняючи частково позовну заяву ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, скасування договору, зняття заборони та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з наступного. 
Згідно зі ст.5 закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухомо майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання. Відповідач ОСОБА_1 на даний момент не може бути іпотекодавцем, як зазначено у іпотечному договору, оскільки нерухоме майно передане ним в іпотеку не належить йому на праві власності. Отже і квартира АДРЕСА_1 в іпотеку, на цей час, не може бути предметом іпотеки як зазначено у п.1.2. іпотечного договору, оскільки її власником є ОСОБА_4 , яка не є стороною кредитного договору та договору Іпотеки.?
Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси встановлено недійсність права власності ОСОБА_1 на майно, яке було передано ним в іпотеку банку.
Крім того обмеження накладене приватним нотаріусом на спірну квартиру також перешкоджає у реалізації права власності у повному обсязі.
Згідно зі ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Судом встановлено, що позивач із дотриманням вимог ст.ст.1269, 1270 ЦК України, в установлений законом строк, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.
В даному випадку позивач звернулась до приватного нотаріуса з метою оформлення спадщини. Однак, за відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права. Отже, в даному випадку відсутній інший, крім судового, порядок для відновлення порушеного права позивача.
За змістом ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» заявником щодо припинення обтяження нерухомого майна може бути орган державної влади, його посадова особа, якими встановлено, змінено або припинено обтяження, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено обтяження, або уповноважені ними особи у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав.
В даному випадку позивач не є особою, в інтересах якої було встановлено обтяження.
Наявність обтяження нерухомого майна позбавляє позивача можливості оформити свої спадкові права та зареєструвати своє право власності на належну йому частину квартири в органах реєстраційної служби. Отже, порушене право позивача підлягає відновленню.
Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.
Згідно зі ст.74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
Відповідно до п.5.1 глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики та/або за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України в редакції 1963 року зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Суд вважає, що оскільки підстави, якими було накладено заборону відчуження нерухомого майна відпали у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 на даний момент не може бути іпотекодавцем, як зазначено у іпотечному договору, оскільки нерухоме майно передане ним в іпотеку не належить йому на праві власності, а тому необхідно зняти заборону відчуження вказаного нерухомого майна, задовольнивши в цій частині позовні вимоги.
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, якими визначено умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
Згідно з п.5 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження, підлягають державній реєстрації.
Обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до зазначеного Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
У статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено перелік державних реєстраторів, які уповноважені проводити реєстраційні дії. Зокрема, це: органи державної реєстрації відповідних територіальних управлінь юстиції, нотаріуси та державні виконавці при здійсненні реєстраційних дій щодо припинення обтяжень.
Підставою для реєстрації припинення може бути документ, передбачений ст. 74 Закону України «Про нотаріат», відповідне рішення/ухвала/постанова суду, постанова про зняття арешту відповідної посадової особи правоохоронних/слідчих органів тощо.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд безпідставно встановив, що ОСОБА_2 нібито є онукою померлої ОСОБА_4 , але в матеріалах справи підтвердження цьому немає, суд в порушення ст.ст.257, 262, 265, 266 ЦК України не застосував строк позивної давності до позову ОСОБА_2 , не застосував вказані норми матеріального права до правовідносин по даній справі колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно з ч.1 ст.267 ЦК України перебіг позивної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. А як вбачається з матеріалів справи, з позивною вимогою про скасування іпотечного договору ОСОБА_2 звернулась 08.08.2017 року. 
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судових засіданнях першої та апеляційної інстанцій.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права .
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення немає.
Колегія суддів, розглянувши справу, прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.374, ст.ст.375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17.02.2020 року. 
                                       
Судді Одеського апеляційного суду                                        П.М. Черевко

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік